122 
och denna ordning finns det i stort sed t ingen an¬ 
ledning att störa, i alla händelser icke av hänsyn 
till grundtexten. Utgivarna ha låtit det mästa av 
Linnés exempelpredikn ingår i stil med medelti¬ 
dens »Copia exemplorum» läsas i ett samman¬ 
hang och fört hans principuttalanden och all¬ 
männa grundsatser tillsamman ii bokens första 
del. Denna princip har jag ytterligare velat be¬ 
tona som den lämpliga, och den överensstämmer 
också med Levertins uppfattning. »Det verk», 
skriver Levertin, »som under studiet av dessa 
anteckningar skymtar för ögonen, skulle bestå av 
en allmän del, innehållande de religiöst-fiilosofiska 
grundtankarna, och en speciell del, där Linné, 
trogen sin vana som exakt naturvetenskapsman, 
med största möjliga antal enskilda fall velat 
styrka sin ålderdoms system om de mänskliga 
handlingarna och deras hemlighetsfulla samman¬ 
hang.» 
»Allt är ytterligt oordnadt och fragmentariskt», 
betonar Levertiin. »Infall och reftektioner mer 
nedkastade på papperet än verkligt nedskrivna.» 
»Allt vittnar därom», heter det i Fries-upplagan, 
»att anteckningarna i många fall blivit gjorda i 
största hast, vadan något avseende på framställ¬ 
ningens form näppeligen kunnat fästas. Utstryk- 
ningar och överkorsningar äro ej sällsynta, om- 
sägningar äro vanliga och flera av bladen inne¬ 
hålla uppenbarligen endast koncept till det som 
på andra blad närmare utförts. Linnés handstil 
har ej oriktigt blivit beskyld att ofta vara ’små- 
gnatig och ojämn’, och det träffande i dessa epi¬ 
tet kan även ett flyktigt bläddrande i ifrågava¬ 
rande handskrift bestyrka. På sina ställen när¬ 
mar den sig oläslighet. Åtskilliga blad äro all¬ 
deles rena och på andra äro endast några få 
rader tecknade. Flerestädes finnas små skämt- 
