124 
satser, som däröver på spridda ställen finnas 
framställda, sakna fnll klarhet.» 
Det har gått åtskilliga Inströr sedan 1878. 1 
den här föreliggande upplagan ha stavning och 
interpunktion förts närmare vår tid, och en del 
andra små ändringar ha också vidtagits för att 
göra Linnés mening klarare och lättfattligare. 
Det händer t. ex. icke sällan, att Linné handskas 
med pronomina, så att det är svårt att veta vem 
han åsyftar med sina han, honom, hon eller henne. 
Där jag själv funnit hans mening otvetydig, har 
jag i sådana fall tillåtit mig att ersätta hans tve¬ 
tydiga ord med andra genom att upprepa nam¬ 
nen eller på annat sätt. Då jag någon gång tve¬ 
kat om Linnés mening, har jag icke vågat ändra 
hans formulering. 
1700-talsstämningen över Linnés språk har jag 
icke i onödan ändrat. Men det latin, som på 
så många ställen blandas in i hans svenska har 
jag sökt översätta mer eller mindre fritt och detta 
utan att särskilt angiva att det är fråga om över¬ 
sättning. Så talrika som de latinska orden äro 
skulle noggrann hänsyn till grundtexten åstad¬ 
komma alltför mycket förvirring inför de flesta 
moderna läsares ögon. Någon gång då det varit 
fråga om en mycket bekant latinsk fras eller där 
latinet är särskilt expressivt, har jag låtit det 
stå kvar bredvid översättningen. Även när Linné 
både tänkte och skrev på latin, finner man att han 
inte fäste alltför stor vikt vid en klassisk eller 
vacker form. Alltjämt är för honom innehållet 
viktigare än orden. Om andan är riktig, betyder 
bokstaven mindre. Han förklarar, att han »hällre 
vill få tre örfilar av Priisciauus (den store latin¬ 
ske gramimatikern) än en av naturen». 
Ur stilistisk synpunkt är Linnés Nemesis divina 
ingenting märkvärdigt, det är inte en konstnär- 
