125 
Lig form utan sakinnehållet som ge antecknin¬ 
garna värde. Linné är dock, skriver Levertin i sitt 
kapitel »Linné som diktare», »icke blott den för¬ 
ste skildraren och systematikern av Sveriges 
Flora och Fauna utan också den förste skildra¬ 
ren av dess natur och-iden svenska bygdens 
och torvans skald, i lika hög grad som Bell man 
är stadens». Linné »grundläde hos oss reseskild¬ 
ringens konst». Men även här är det det sakliga 
som är det värdefullaste, och Linné inser det själv: 
»skrivarten är», säger han, »mycket enfaldig, 
varför jag torde bliva hårdt ansedd av många 
Plinii näktergalar», men, fortsätter han, »om hos 
andra folkslag allenast Eloquentioe Doctores fått 
skrivit, torde världen i dag vetat mindre.» »Jag 
tillhör dem», säger han på ett annat ställe, »som 
ej kunna tala utan att tala om något.» 
Linnés stiil är gärna knapp. Den går rakt på 
sak. Linné ironiserar över okritiskt folks 
pratsamhet. Han var en av de främste stiftarna 
av Vetenskapsakademien och dess förste preses. 
Till akademien insände en del okunniga männi¬ 
skor »rön» och »decouverter» av skilda slag, av 
vilken anledning Linné skriver: »Stackars folk, 
de vilja ganska väl men äga ingen insikt i saken. 
Inga är o skadligare för vetenskaperna än halv¬ 
lärda; de uppfylla med prat hela världen, skriva 
mycket och kunna därmed ej hjälpa vetenskapen, 
utan idet tusen andra sagt tro de vara nytt.» 
Linné skrev också han mycket — nulla dies sine 
linea , ingen dag utan en skriven rad, hade även 
han som valspråk — men han skrev icke så 
många överflödiga ord. Dem ville han absolut 
undvika. Jean Jacques Rousseau förklarar ock¬ 
så om hans Philosophica botanica: »i denna bok 
finnes mera visdom än i ide största folianter; i 
densamma finnes icke ett enda umbärligt ord.» 
