134 
dera det »mänskliga» hos djuren, hos papegojor 
t. ex. och särskild t apor, emedan de sena res »upp¬ 
tåg, narraktighet, slughet och efterapande äro så 
makalösa». Han betraktade dem isom djurrikets 
clowner, skriver han i ett 1 ev till sin vän airkia- 
ter Bäck, inga andra djur äro »så rolige, så säll¬ 
samme och differemte ocli så för alla putslustiige. 
En komedi må vara så rolig hon vill; när narren 
kommer fram, få alla åskådare nytt liv. Skapa¬ 
ren har gjort världen till en teater; där hade fat¬ 
tats mycket, om endast somliga människor skolat 
spela Harlekin och ej någon annan.» 
En spefull gliring åt sitt eget släkte ger han 
också i sin beskrivning — i Vetenskapsakademi¬ 
ens handlingar 1754 — av den namnkunniga mar¬ 
kattan Diana, då han börjar: »Apesläktet är sä¬ 
kert det allra vidlyftigaste släkte libland alla fyr- 
fotade djur, så att man ser även bland djuren, att 
de få vitska göra största antalet». Markattan var 
ju också, påpekar Levertin, »rococons älsklings- 
djur, som till tiden hade all grimasens och oblyg- 
hetens frändskap.» 
Det är naturligt, att ortodoxa teologer korsade 
sig inför vad de kallade Linnés kätterier, liksom 
biskopen av Oxford och dennes meningsfränder 
gjorde, när Darwin uppträdde. Det behövdes icke 
mer än att Linné förklarade sig tvivla på synda¬ 
floden eller på att det förflutit endast 6,000 år se¬ 
dan världens skapelse för att man skulle (inran¬ 
gera honom bland dem som icke godkände de 
kristliga trosartiklarna. I stort sett trivdes han 
dock bra med sin tids teologer och de med honom. 
Linné förblev ju hela sitt liv en innerligt barna- 
from man, »en from naturens präst», so;n Karl- 
feldt kallar honom. Man kan se av hans — del¬ 
vis (ironiska 1 — anteckningar och citat rörande 
»fritänkare» under rubriken Na tural ismus (se 
