135 
sid. 29!) att han icke i onödan vill »förarga någon 
av dessa små», att »'de enfaldige ej må bliva för¬ 
förde». 
Linné blev också på sin ålderdom medlem av 
kungl. bibelkommissionen. Arbetet intresserade 
honom tydligen icke alltför mycket. Det berättas 
i ett brev efter hans död från E. M. Fant till C. G. 
Gjöirwell, att kommissionens teologer funnit, »att 
de icke haft mycken hjälp av Linné utan att han 
mästadels brydt dem med hypoteser och para¬ 
doxer». Han skulle givetvis som naturveten¬ 
skapsman särskilt övervaka att inga oriktigheter 
insmögo sig beträffande de i bibeln nämnda na¬ 
tur föremålen. 
Av föreliggande handlingar kan man finna en 
del exempel på Linnés medverkan. Han förklarar 
t. ex., att Adams och Evas »fikonalöv» icke 
kommo från fikonträdet, vars blad äiro dels frä¬ 
tande och sträva dels fliikiga så att ej kunna 
skyla, utan från ptisangen, av Theo frastus kallad 
Ficus justusy vilkens blad äro »som tunnt perga¬ 
ment, släta, glatta, tre alnar* långa, två alnar 
breda, hela utan flikar», och »väl voro de i para¬ 
diset med de andre». Han antager mannat i ök¬ 
nen vara gummit av Mimosa nilotica , han förstår 
med isop en art mossa, allmänt växande på Jeru¬ 
salems murar, han tror, att »den myckna fisken, 
som lärjungarna uppfiskade», var Sparus gali- 
laeus etc. 
Med något enstaka undantag togs föga hänsyn 
till Linnés anmärkningar. Linné brydde sig icke 
häller om att urgera sina meningar för att få dem 
igenom. Tämligen tidigt fattade han den prin¬ 
cipen att icke inlåta sig i polemik: »efter vår död 
skola barnen, som nu leka, bliva våra domare». 
Och försynen skall laga, att rättvisa skipas. Sär¬ 
skilt betecknande för hans Nemesis-åskådning är 
