142 
vedergällmingsrätt. Nu talar evangeliet om att 
man »bör svara på en kindpmst mod att vända den 
andra kinden till. Ty Gud ensam är den som be¬ 
lönar och som straffar vem Han vill och gör det 
rättvist; Han vet allt och använder sig av det 
redskap Han behagar för att skipa sin omutliga 
rättvisa. 
»Den som griper till svärd skall förgås med 
svärd». »Med den dom varmed I döm en skolen 
I dömas, med det mått varmed I mätem iskolen I 
mätas». Men Guds är hämiden. Hans nåd är ock¬ 
så stor och outransaklig. Och för Linné blir lycka 
och Guds nåd detsamma. (Se sid. 39!) 
Den kristna kyrkan blev så småningom en 
världslig makt. Det var dess olycka, säger Swe- 
denborg. Den beskyddade staten och måste upp¬ 
rätthålla dess och sin egen vederg ällnimgsirätt, 
om också dess lära fråntog den enskilde samma 
rätt. 
Under medeltiden dömde man gärna till straff, 
som symboliskt motsvarade brottet. Man högg av 
den hand som förfalskat, man (dömde till bålet 
för mordbrand. Dantes »Inferno» överflödar av 
bevis för hur den gamla tanken om öga för öga 
lever kvar i kristen åskådning. 
Samma tanke finns hos den nyare tidens främ¬ 
sta rättslärda och filosofer. Hugo Grotius menar 
även han, att hämden är Guds, men em förbry¬ 
telse bär omedelbart em frukt, ur vars frö istraf¬ 
fet oundvikligt spirar. Och Immanuel Kant, som 
studerat Leibniz och andra äldre och nyare tän¬ 
kare, utformar med sitt klara och skarpa inge- 
nium vedergällningsteorierna som det centrala i 
sin sede- och rättslära. 
Av Kant har Linné veterligen icke rönt någon 
påverkan vid arbetet på sin Nemesislära. Linné 
studerade livet och naturen mer än böcker. »För 
