145 
Linné anser icke döden för någon olycka. Han 
tror ju icke hällen* på något slut ined döden. I 
många av hans exempel på Nemesis, särskilt i 
dem från hans samtid, får döden uppträda som 
hämna re, men idet är då fråga om en ond och 
bråd död. Eljest förekommer bland hans Neme- 
sisblad en mängd till största delen mycket svår¬ 
lästa anteckningar under rubrikerna Obitus och 
Mors, d. v. s. Döden , där, såsom i Friesupplagan 
betonas, bortgången från detta jordeliv framhål- 
les såsom en välgärning, vliilken av den rättrådige 
bör motses med lugn ocli glädje. Bet mesta synes 
här vara stympade citat från Linnés älsklingsför¬ 
fattare Seneca. Bet är midt bland dessa latinska 
anteckningar som berättelsen på svenska före¬ 
kommer om hur försynen lät många bland bor¬ 
garna i Uppsala dö för att skona dem från 1766 
års brand. (Se sid. 32!) 
Hur människan placeras vid födelsen till detta 
liv, då hennes själ får en jordisk kropp, skulle 
enliigt Linné ske enligt Nemesis lagar. »Olyck¬ 
liga födas av elaka föräldrar», säger han. Direkta 
själsliga arv mellan föräldrar och barn skulle 
alltså vara uteslutna, men överensstämmelse kan 
ju finnas icke blott knoppsligen utan även andli¬ 
gen, eftersom barnen få de föräldrar de förtjänat 
och — tvärtom — föräldrarna de barn som passa 
dem enligt Guds outransakliga rättvisa. Ungefär 
på detta sätt tycks Linné betrakta de bibliska 
orden om fädernas missgärningar, som drabba 
barn och barnbarn etc. Bå han skriver berättel¬ 
sen om pastor Collin (se sid. 101!), gör han denna 
reflektion: »Om Gud har tecknat våra öden, förr 
än de blivit gjorda, på händerna, böra vi hava 
commiseration med de olyckliga, eftersom deras 
öde varit sådant.» Vfi ha dock alltjämt fri vilja 
åtminstone inom vissa gränser (se sid. 40!) och 
10 — Linnés Nemesis Divina 
