147 
och som hoppas, i samma inan man nedsätter 
storskryharens värde, skall inan även upphöja 
den ödmjuke hycklarens.» Linné kan utan att 
hans ord få en övermodig klang tala om sig själv 
som utvald för ett stort värv. »Gud själv», skri¬ 
ver han i sina självbiografiska anteckningar, äm¬ 
nade endast för barnen, där han talar om sig 
själv i tredje personen, »har låtit honom upp¬ 
spritta ur en situbbotan rot, omplanterat honom 
på en fjärran ort härligen, låtit honom uppstiga 
till ett ansenligt träd,-låtit honom få 
koxa in ii sin hemliga rådskammare etc. 2. Sam. 
VIL 9.» 
Kunde han visa sig likgiltig för den vinst, hans 
arbeten inbringade, så gladde han sig åt den he¬ 
der de skänkte honom. »Om jag säger, att jag är 
hatare av beröm så ljuger jag...» Han måste 
förvalta sitt pund, men fullt äkta klinga hans 
ord under rubriken Ävlan (se sid. 22!) Namn, tit¬ 
lar — ett väder. Och rikedom! (sid. 19!) Allt vad 
vi hava är ett lån av Gud. Guld är mull. En 
människa »samlar guld för att samla sorger». 
Hen berömde mannen, som aldrig upphörde att 
arbeta på sin berömmelse, kunde önska sig gömd 
och glömd. Körande är brevväxlingen mellan A. 
J. von Höpken och Linné. Bland »de förmåner och 
käraste förmåner», skriver greve Höpken, »som 
mitt kansler ial vidhäfta, räknar jag billigt, att 
herr arkiatern levat i min tid»; »jag känner 
många fältherrar och ministrar i världen, vilkas 
namn dö bort, medan herr arkiaterns lever.» »Jag 
längtar», skriver han 1774, »till Upsala, dock ej 
för Upsala skuld, utan blott för att äga det nöjet 
att ännu få tala med herr arkiatern och nyttja 
dess uppbyggliga undervisningar, vilka äro nu¬ 
mera för mig långt intressantare än alla de rörel¬ 
ser, som den stora världen föreställer, och varige- 
