148 
nom man blir övertygad, att den -största lycksa¬ 
lighet är att kunna säga: bene qui latuit .» 
Samma sentens — Lycklig den som lever obe¬ 
märkt! — skriver Linné som slutkläm redan 1734 
i de dietiska regler, Diceta natur alis, som han ut¬ 
arbetade för sin undervisning i medicin. Han an¬ 
griper här föregående medicinska auktoriteters 
uttalanden, och det är egentligen endast en som 
riktigt finner nåd för honom, nämligen Padua- 
profesisorn Sandorms, »vars bok jag kysser». Han 
åsyftar Ars de statica medicina, utkommen i den 
första av sina många upplagor 1614. Eljest är o, 
säger han, »så oräkneliga många sundhetsregler 
givna, att de ej mer kunna räknas», så att »härav 
är sannt: medicinskt levnadssätt är sämsta lev¬ 
nadssätt». Men, heter det vidare, »orsaken är, att 
medici tagit människan för ett litet urverk, en 
maskin, och ej vetat hon varit ett djur». Därför, 
»vill du leva länge, så lev som ett djur av din 
släkt; ingen är så nära i oousinage som apan; lär 
av den vilda apan leva och du skall få leva». 
Bland de omkring sjuttio mer eller mindre 
märkliga dietiska reglerna anför Th. M. Fries i 
sin Linnémonografi några stycken. Regeln num¬ 
mer 39 strider uppenbart mot rådet att leva som 
den vilda apan, ty iden lyder: »Vegetabilier bör 
du ej förtära, om tillräcklig animalisk föda fin¬ 
nes att tillgå». Linné förordar rent källvatten 
som dryck och varnar för öl, te, kaffe, vin, sär¬ 
skilt i varmt tillstånd, samt föir brännvin och to¬ 
bak. Och sista regeln är: Qui bene lätet , bene 
vivit. Linné skriver härom ytterligare: »En rik 
bonde skulle jag önskat mig vara, om jag av 
barndomen vant mig därvid, men ännu hällire, om 
det ej vore så kallt, en förmögen fjällapp. Nu 
önskade jag äga ett litet säteri på en ö, som låge 
väl till, där jag utan alltför mycket besvär kunde 
