149 
hava min föda, nian allt för stort oompagnie un¬ 
der tiden konversera med några enskilda och 
menlösa vänner, att jag där måste få akta min 
kropp och förnöja mig med naturens studium — 
-0, I lycklige landtbor, som ej veta av något 
bättre än det Gud och väderleken gör. Och med 
nöje sitta i ro med tillräcklig föda och se de store 
dragas och träta om brödstycket, som de ej hava 
godt av.» 
När Linné som inspektor för sin småländska 
nation i Uppsala närvar vid landskapen, så ur¬ 
aktlåt han sällan att tolka för sina unga landsmän 
sin syn på livet. Så t. ex. när han håller sitt i 
form som innehåll högst märkliga minnestal över 
den år 1765 avlidne akademibokhållaren magister 
Andreas Nea n der: 
»Två ting hålla mig handfallen och snart sagt 
mållös vid hans gnift: hans arbetsamhet och däri¬ 
genom ernådde (ringa) vinst; hans tjänstaktighet 
mot var man utan att bliva hulpen och tjänad 
tillbaka. 
Vad se vi nu av hela hans vandel? Jo det, att 
han tagit alldeles tömmarna från lyckan och givtit 
dem hel och hållna i dygdens händer. Därför har 
också lyckan varit honom vidrig i allt det han 
sökt. Hon har icke allenast aldrig låtit honom 
smaka ett enda glas av sin nektar, utan förhindrat 
allt det hon kunnat till hans förmån. Dygden har 
måst tillskansa honom allt ocli emot lyckan tävla 
för honom att få det han åtnjutit. 
Således, mina herrar landsmän, när jag slår 
ut för eder hans lyckohorn, äir det helt tomt. Här 
är o varken titlar, sköldar, stjärnor, gods, famil¬ 
jer eller annat lysande prål. Men när jag utslår 
på hans grav dygdens horn, sen I, hur de lysande 
blommor nedfalla, som aldrig förändra sin glans 
och aldrig förvissna, nemligen Gudsfruktan, flit, 
