156 
som anförtrotts å»t (hennes vård. Hon kan möjli¬ 
gen göra det kort före sin skyddslings död men 
gör det då endast för att återförenas med honom 
i en högre värld. Somliga myter veta dock be¬ 
rätta, att en fylgiia kan överge en människa, 
vilken då »går förlorad», om för evigt eller ej, 
är icke direkt utsagt. 
Mesta vikten har Linné, framhåller Frieisupp- 
lagan, lagt på att visa, hur alla intriger för att 
störta andras lycka och därmed söka grundlägga 
sin egen träffas av ett oundvikligt straff. En 
del exempel härpå har Linné samlat ur gamla 
historien, en del ur fäderneslandets hävder. 
Av särskilt intresse är det att se, »hur några 
historiska, med Linné samtida händelser och 
personer bedömdes av en utom partierna stå¬ 
ende, ädel man. Som den verksamma delen av 
Linnés liv i det närmaste sammanfaller med den 
s. k. Frihetstiden, då man snart sagt dagligen såg 
partisinnet förgifta alla både allmänna och en¬ 
skilda förhållanden, torde exemplens mängd'även 
därav kunna förklaras.» 
»Linné var för konungsk i sin vetenskap att ej 
överflytta samma tänkesätt till politiken; hans 
ära vilade på fastare grund än den tvetydiga 
ryktbarhet, som vinnes på den korta vägen: hyll¬ 
ning av idagens meningar; hans sinne var för 
ädelt att icke avsky båda de stridande partierna, 
vilka — såväl det ena som det andra — i frihe¬ 
tens namn förtryckte eller förtrycktes, blott eniga 
i att eftersträva konungamaktens förnedring. 
Efter 1772 framlyser ock Linnés hj ärtinnerliga 
glädje över den nämnda år skedda revolutionen, 
för vars skull Gustaf den tredje av honom alltid 
benämnes den vise.» 
Under frihetstiden gällde det, för var och en, 
i vad mån han »kring sig kunde bilda ett parti 
