160 
löje. Men även em det samband mellan orsak 
och verkan, brott och straff, som Linné trodde 
sig redan här på jorden skönja, ej med matema¬ 
tisk noggrannhet kan bevisas, torde det näppe¬ 
ligen kunna nekas, att för människans rätts¬ 
känsla, för hennes medfödda behov att veta brot¬ 
tet ej bliva ostraffat, ligger i tanken ooh tron på 
en hämnande Nemesis något tilltalande, tillfreds¬ 
ställande. 
Tron på en sådan Nemesis har därför alltid 
varit en vox populi, vari den stora mängden även 
trott sig höra en vox Del. Har man än icke kun¬ 
nat bevisa, så har man känt ett behov att hoppas, 
att så är. Och icke har en åsikt förlorat därige¬ 
nom att enbarnafrom, oskuldsfull, stundom nästan 
rörande naiv, men alltid orubbligt fast tro på 
dess sanning blivit hyst av en man, i vilken sam¬ 
tid och eftervärld vördat och beundrat ett av de 
största vetenskapliga snillen som funnits. Vid 
genomläsningen av Linnés Nemesis divina 
tycker man sig höra från varje sida viskas: 
*innocue vivito , numen adest!’ 
Även i ett annat avseende äro dessa Linnés an¬ 
teckningar av synnerligt intresse och värde. 
Framför oss ligga här avslöjade 'den fräjdade ve¬ 
tenskapsmannens Innersta tankar, denne mans, 
som väl om någon kunnat bliva förledd till hög¬ 
mod över vunnen ära, — en ära, som ännu efter 
ett sekels förlopp förlänar glans åt det lärdoms¬ 
säte, där han verkat, åt det land, där hans vagga 
stått. Och vad förråda dessa innersta tankar? 
Tala de om ett framhållande av egen storhet, 
narraktig fröjd över vunna utmärkelser? Giva 
de stöd åt den av tanklösheten och okunnigheten 
mot honom framkastade beskyllningen om en 
illa dold, över allt framlysande egenkärlek? Bort 
det! Tvärtom, liksom hans tryckta skrifter bära 
