25 
Med et saadant apparat gjorde botanikeren Pfeffer i 1877 en 
:række osmotiske undersøkelser .med sukkeropløsninger av forskjellig 
koncentration ogi temperatur og lian fandt, at det osmotiske tryk er 
proportionalt med opløsningens koncentration samt at det stiger med 
temperaturen. 
Delvis paa grundlag av disse undersøkelser opstilte saa vant 
Hoff i 1885 lovene for det osmotiske tryk idet han panviste, at en 
opløsning av et stof øver et osmotisk tryk = det tryk, som stoffet vilde 
øve, om det befandt sig i luftform i et likesaa stort rum| som det op- 
løsningen indtar. 
En opløsnings osmotiske tryk er altsaa m. a. o, akkurat saa stort, 
som ; man ifølge A v o g a d r o s lov skulde vente av en gasart, som 
indeholder likesaa mange molekyler, som det opløste stof i et likesaa 
stort kar. 
Nu klæber der forskjellige praktiske vanskeligheter ved at be¬ 
stemme det osmotiske tryk nøiagtig paa denne maate, men man kan 
ogsaa paa andre maater vise opløste molekylers stræben efter at 
■sprede sig ut i opløsningismidlet. 
Avkjøler man en sukkeropløsning tilstrækkelig, vil en del av 
våndet fryse til is, mens alt sukker forblir i opløsningen; det er jo 
en forteelse, som er almindelig kjendt fra frysning av saltvand : den 
utskilte is er ren, mens saltet forblir i opløsningen. Dette forhold 
kan ogsaa uttrykkes saaledes, at mens rent vand fiyser ved 0°, saa 
viser sukkermolekylernes utilbøielighet til at la sig berøve vand deri, 
at man maa avkjøle en saadan opløsning sterkere end til 0° for at 
faa den til at utskille is ; og jo mere koncentrert opløsningen er, desto 
sterkere maa avkjølingen være. Har man to sukkeropløsninger, den 
ene dobbel saa sterk som den anden, saa vil den første ha et dobbel 
saa lavt frysepunkt som den anden. 
I 1882 bestemte It, aoult frysepunktet av en række organiske 
stoffer i forskjellige koncentrationer og for forskjellige opløsnings- 
midler. 
Hvis der ogsaa i dette forhold skulde være en analogi med Avo- 
g a dros lov, saa maatte opløsninger, som indeholder like mange 
opløste molekyler i samme væskemængde — saakaldte ækvimolekylære 
opløsninger — like energisk motsætte sig opløsningsmidlets utfrysning, 
d. v. s. ha samme frysepunkt. Dette fremgik netop av Ra o u 11 ’ s 
av van’t Hoff korrigerte bestemmelser, men da maa; man omvendt, 
