76 
av islipning paa bløtere sten, „t rindøkse r “, og knn med hunden 
som husdyr. Og saa en yngre gruppe med et helt andet stilpræg 
i alle ting, slepne flintøkser med skarpe kanter som mietaløkser, finere 
og anderledes prydede lerkar, fra et folk med jordbruk og med de 
almxndielige fæslag, et folk som byggede store stengrave for sine døde 
stormænd. 
I sammenligning med de syaskandinaviske fund er merkerne efter 
en bossetning allerede: i stenalderen her i Norge meget fattige. Endnu 
i 1885 skrev O. R y g h i sit hovedverk om Norske oldsaker : „Hvad 
der er fundet i Norge fra stenaldieren tilhører den europæiske sten- 
alders sidste periode (den yngre stenalder'). De enkelte: oldsaker, der 
bærer en ældre tids præg — han avbilder her som en saadan den for 
kjøkkenmøddingerne særlig karakteristiske „ skive sp al ter“ — er altfor 
faa til at kunne gjøre det troligt, at landet har været befolket allerede 
i en tidligere periode av stenalderen“. Fundene har øket sterkt 
senere, men endnu for ganske faa aar siden stod saken slik, at prof. 
W. C. Brøgger (1901) i sit ho ved arb eid e> om senglaciale og post- 
glaciale forhold vel mente at kunne slutte med sikkerhet av de geolo¬ 
giske forhold (som nu sees litt anderledes) ved en boplads (uten ka¬ 
rakteristiske oldsaker) paa Jæderem, at der her fandtes en befolkning 
i dansk kjøkkenmøddingstid. Men „hverken langs Norges sydkyst 
forøvrig eller langs Sveriges: vestkyst er noget bevis for fast bebyg¬ 
gelse fra denne tid fremfundet, ihvorvel enkelte fund av kjøkken- 
møddingtypei (som fra Mulerud i Spydeberg) taler for at ogsaa her har 
kjøkkenmøddingsfolket færdedes a . 
Siden den tid har vi vundet langt frem i vor forstaaelse. I 1902 
og 1903 besøkte jeg en række findesteder for stenalderssaker omkring 
Kristianiafjorden, saa pas rike at man kunde ha grund til at betragte 
dem som „verksteder a som de før het, eller bopladser. Der traadte 
da frem for mig et samhæng mellem iakttagelserne (som jeg først frem¬ 
stillet i „Aftenposten <<r i 1908, saa i „La.ndnaam i Norge a vaaren 1904). 
Jeg fan di at alle de største og rikeste findesteder maatte være bo- 
pladser ved fjæren, ved en strandlinje som nu er hævet hele 60—40'm, 
o. h. — høiest inde, lavere utover fjorden ut til Brunlanes. Og jeg 
fandt at det arkæologiske præg av oldsakerne paa alle disse bopladser 
var paafaldende ens og eiendommelig. Det var imidlertid utvilsomt 
ikke præget fra den y n g r e stenalder som den er kjendt fra de store 
