88 
Brøggers sidste bok vil ba ført ham tilbake til hans egen tidligere — 
at der ikke findes noget brndd her mellem Ringsjø—Blekinge-—IJp- 
land, ikke mellem Nøstvet—Yespestad. I saa fald vil enighet i op- 
fatning av indvandringshistorien være vnndet paa alle væsentlige 
punkter. 
Bet skal fremhæves som en væsentlig fordel ved dr. Brøggers 
fremstilling at han sterkere end jeg gjorde i „Landnaam i Norge u frem- 
holder et kultursammenhæng østover i den „ baltisk-arktiske stenalder “. 
I „ Oldtidens nordmænd“ pekte jeg imidlertid allerede paa det over- 
maate nære sammenhæng mellem arktisk stenalder og nordrussisk- 
„permisk u kultur, og senere har jeg endnu mere indgaaende søkt at 
vise at der har været et oprindelig sammenhæng ende etnologisk ens¬ 
artet grundlag over hele Østeuropa, som den yngre germanske kultur 
og senere den lituslaviske og den ugrofinske har brutt ind i som frem¬ 
mede elementer. Og paa denne sammenhængende fælles etnologiske 
grund har da det oprindelige veidefolk i Norge stadig mottat kultur- 
meddelelser fra stammefrænder østenfra, i stadig yngre former efter 
som det flyttede unda nordover — fra den øeldste forbindelse sydover 
til sydbaltiske kyster i stenalderen, til forbindelsen over de ugjestmilde 
Lapmarker i Finland nordenom skandinavisk, senere ogsaa suomifinsk 
bosætning i begyndende historisk tid. Men dette kulturfellesskap maa 
ikke forveksles med en indvandring. 
Dr. Brøggers sidste teori om en indvandring over Aland til 
Upland og spredning derfra til begge sider i Sverige, videre over 
Jemtland til Trøndelag og derfra til begge sider langs kysten i Norge 
drister jeg mig til at haape kun er en overgangsform. Den er i virke¬ 
lighet hvad man kan kalde en „degenerert form“ av en ældre mere 
omfattende mening, som saavidt jeg ser har sin langt større indre be¬ 
rettigelse. Han har hat aapent øie for de mange ting som knytter 
den ældre stenalder i Skandinavien til endnu ældre palæolitisk stenalder 
i Midteuropa, her knyttet til en istid med renen som karakterdyr i 
faunaen. Det er utvilsomt her vi maa søke utgangspunktet for den 
utvikling som omsider fører til de ældste danske fund, til Yiste-fundet 
og til arktisk stenalder. Men den fører gjennem sydskandinavisk 
ældre stenalder, harpuntid, kjøkkenmøddingtid o. s. v., ikke utenom. 
Det fremmede kulturelement, det som bryter ind med et nyt folk i 
det gamle sammenhængende omraade, som skyver sig fremover som en 
kile ind i dette, saa det indre samhæng der kun kan fortsættes utenom 
