89 
og nordenom, det kom med den yngre stenalders germanske bosætning 
i Danmark. Og menneskets indvandring i Norge er det samme som 
dets ældre veidefolks langsomme rygging unda nordover og langsomme 
optagelse i det nye folk nnder denne bosætnings utbredelse til Norges 
grænser. 
* 
Vi har fulgt to folkeslag med særskilt kultur frem gjennem tid- 
erne. Har disse skilt sig ogsaa i andet end kultur — og selvsagt 
sprog —, har de ogsaa været forskjellig i rase? 
De første undersøkelser av menneskeslaget i Norge, Arb os og 
Larsens, viste for mere end et snes aar siden at rent antropologisk 
set var det norske folk den dag idag ikke ensartet. Der var stor for- 
skjel mellem enkelte landsdele i type. Efter en opfatning som ikke 
var ualmindelig blandt arkæologerne før, at hver ny kulturbølge med 
bronsealder, ældre jernalder o. s. v. kom med en ny folkevandring, 
tænkte man sig saa at disse forskjelligheter skrev sig fra slike sær¬ 
skilte indvandringer, talte om stenalderskranier, vikingeskaller o. s. v. 
Eller man tænkte sig at avvikende typer var kommet ind som træller 
med vikingetogene. 
Det stillet sig for mig fra først av som litet rimelig at saa gjen- 
nemgripende og saa skarpt avgrænsede motsætninger skulde ha kunnet 
opstaa paa denne tilfældige vis. Og i 1894 gjorde jeg et første for¬ 
søk paa at se dette i videre samhæng. Jeg søkte at vise at der bare 
er to raser som det gjælder, en kortskallet rase, bæreren av 
veidefolkets kultur fra ældre (danske) stenalder til arktisk og frem til 
nutiden, som et væsentlig hovedelement i det norske folks sammensæt- 
ning — og en langskallet rase, som kom med den nye jordbruks¬ 
kultur og med arisk sprog, som har git det mest dominerende element. 
Denne opfatning — som jeg i flere senere arbeider har søkt at 
begrunde nærmere, sidst i ,,Oldtidens nordmænd u — vakte ogsaa fra 
først av sterk motsigelse. Det var en helt uvant tanke at der skulde 
findes to særskilte og fundamentalt forskjellige raser i vort folk som 
alle før trodde var av én ætt. Det synes imidlertid ogsaa paa dette 
punkt at nærme sig mot enighet i forstaaelsen. De talrike svenske 
fund fra de store stengraver viser den langskallede type i saa fuld- 
stændig overvegt, og denne type fortsætter i alle skandinaviske land 
saa ren gjennem gravfundene fra alle arkæologiske perioder, at det 
