108 
«e lek tro,lyter utøvet pi større osmotisk tryk <end van’t H o f f ’ s lov 
krævet og samtidig viste tilsvarende avvikelser ved bestemmelse av 
molekylvegten eiter de andre nyere metoder. 
Da var det Arrhenius gjorde opmerksom paa, at et tryk 
større end det teoretiske hos 1 en gas tyder paa en dissociation (sipalt- 
ning). Betegnelsen’ dissociation skriver sig forøvrig fra den franske 
kemiker S t - C 1 a i r e - D e v i 11 e (1857), som dermed betegnet det 
forhold ved mange komiske forbindelser, at de ved ophetning spaltes 
i enklere sammensatte stoffer, som imidlertid ved avkjøling atter for¬ 
enet sig til den oprindelige forbindelse. 
Naar nu vandige opløsninger av eiektrolyter som klornatrium 
f. eks. forholder sig som om de indeholdt det dobbelte antal molekyler, 
-saa laa det nær med A r rhenius at anta, at de nævnte stoffer i 
opløst tilstand maatte være dissociert, d. v. s. spaltet. 
Videre hadde Arrheniu si paavist, at netop de; stoffer, som gav 
den største avvikelse; fra det teoretiske osmotiske; tryk, var' de bedste 
ledere for elektrieiteten, mens andre stoffer, som leder elektriciteten, 
mindre godt viste; mindre; avvikelser og maatte aitsaa være mindre 
dissociert. 
Endelig var A r r h e n i u s ved sine undersøkelser over fortyn- 
dingsgradens indflydelse paa den elektrolytiske ledningsevne hos elek¬ 
trolyter kommet til det resultat, at i meget fortyndede opløisninger er 
de spaltede molekylers antal meget talrig -—< f. eks. i en én procentig 
koksaltopløsning over 96 °/ 0 av alle tilstedeværende molekyler. Han 
fandt nemlig at eiektrolyternes ledningsevne tiltar sterkt med fortyn- 
dingsgraden; jo fuldstændigere clen elektrolytiske dissociation er desto 
flere frie joner indeholder opløsningen. Ledes en elektrisk strøm 
gjennom saadanne opløsninger, vil elektricitetens overføring fra den 
æne elektrode; til den anden -— hvilken transport jo antages at foregaa 
ved hjælp av jonerne — foregaa desto lettere, jo flere frie joner opløs¬ 
ningen indeholder eller m. a. o. jo flere frie joner, desto bedre leder 
opløsningen elektriciteten. 
Ved at bestemme en opløsnings elektriske ledningsevne har man 
derfor et middel til at bestemme opløsningens „disisociationsgrad a , 
d. v. s. den brøkdel av det opløste stofs molekyler, som er spaltet i 
joner (Kohlrausch). 
Av den saalede® bestemte dissociationsgrad beregnede nu Arr h e- 
-nius (1887) frysepunktet for en likesaa sterk opløsning under for- 
