111 
opløsning alle den samme klorjon, og da er det jo rimelig at de alle 
viser den samme reaktion med sølvnitrat, mens derimot klor,'surt kalium 
i vandig opløsning ikke avspalter klorjon, men derimot en sammensat 
jon — C10 3 —-, som ikke: gir bundfald med sølvnitrat. 
Men det er ikke bare de kemiske egenskaper, men overhodet alle 
slags egenskaper hos. opløsninger —■ f. eks. deres farve, deres; specifike 
vegt, deres magnetiske og elektriske egenskaper o. s. v., der ka.n frem¬ 
stilles talmæssig som en sum av opløsningsmidlets og jonernes egen¬ 
skaper'. 
Hvilken stor betydning dette har er let at indse : Støet at man 
kjender 100 positive og likesaamange negative joner, saa vil man av 
disse kunne danne 10,000 kombinationer— hvad vi kalder for salte, 
syrer eller baser, men ved hj seip av kjendskapet til de 200 joner vil 
man kunne bestemme egenskaperne hos de 10,000 salte 1 . Hvis alle 
•disse salte hadde individuelle egenskaper maatte der jo et kolossalt 
arbeide til for at utforske disse. 
Betingelsen for at. der skal foregå,a en kemisk proces mellem mole- 
kylerne maa naturligvis først og fremst være den, at molekylerne selv 
kommer i saa nær vekselvirkning som mulig. Heri møtes den gamle 
alkemistiske erfaring: „corpora non agunt ni si fluida^ 0 : stofferne 
virker kun paa. hverandre 1 naar de er flytende — med den moderne 
■elektrolytiske: dissociationsteori: stofferne er kun kemisk reaktions- 
'dygtige, naar de er i jontilstand. 
Den kraft som bevirker at stofferne undergaar kemiske forandrin¬ 
ger kaldes som bekjendt affinitet, men den betydning dette ord 
har hat har' været meget, forskjellig til de forskjellige tider'. 
Den berømte græiske læge H i ppo k r a t e s (ca. 400' f. Kr.) mente, 
at affiniteten hadde sin grund i, at! ensartede stoffer tiltrækker hver¬ 
andre ; aarsaken til at stoffer kunde forbinde sig med hverandre var 
at de besad, noget som var fælles, som f.‘eks., vin og vand, sølv og 
guld, mens Emp e do kles tilla, stoff ernes mindste dele egenskaper 
som, hat og kjærlighet som. aarsak til de frastøtende henholdsvis til- 
trækkende kræfter. I middelalderen møter vi en række mere; eller 
mindre besynderlige forestillinger om aarsaken til .stoffernes indvirk- 
ning paa hverandre: Sure væskers mindste sm a a dele skulde være 
spidse som naaler eller spyd (hvad der endnu gaar igjen i det gamle 
navn acidum paa en syre), hvorfor de kunde gjennembore og 
fastholde de mindste smaadele av det opløste. rnetal. Søte væsker 
