123 
men ogsaa meget smukt ved hund©, og der er ingen grand til at tro* 
at det skulde forholde sig anderledes hos mennesket. Dis.se forsøk 
utføres ved at gi et dyr, f. eks. en hund, som av en eller anden 
grund er dømt til døden, en mat at spise, der er farvet. Man sam¬ 
menblander f. eks. kjøt og poteter og farver det hele- rødt med et ikke 
giftigt f arves to f. Har hunden spist dette, venter man en halv times, 
tid; sua f a ar den en anden portion, der er farvet blaa. Nu blir dyret 
efter forløpet av endnu en halv time dræpt, maven uttat og lagt i en 
kuldeblanding saa længe indtil dens indhold er gjennem stivfrosset.. 
Da lar det sig ved tversnit tydelig vise, at indholdet er fuldstændig 
lagdelt, at ingen blanding har fundet sted, i hvilket tilfælde hel© 
maveindholdet maatte ha en eller anden blandingsfarve, f. eks. violertv 
Farven er ikke ensartet og heller ikke er de blaa matbiter omgit rundt 
omkring av røde, men det ydre lag er rødt og det indre blaut. Her¬ 
ved forblir reaktionen i det indre i lang tid alkalisk, suia at stivelsens; 
forsukring kan foregaa uforstyrret ved spyttets dia,statiske ferment. 
Hos mennesket viser spyttets diastatiske ferment den eiendomme- 
lighet, at raa stivelse kun meget vanskelig paavirkes, mens den kokte 
stivelse meget let forvandles og omdannes i sukker. Hos de andre alt- 
ætende dyr og specielt hos planteæterne forholder dette sig ikke saa. 
Den raa stivelse paavirkes av spyttet like saa vel som den kokte. Dette 
er en følge av, at netop mennesket i motsætning til dyrene har erob¬ 
ret ilden og tat den i sin tjeneste og bruker den reg eim æs sig til at 
koke de stivelsesholdig© frø og rodknoller. Saaledee har organismen 
med tiden vænnet sig til dette, saa at vi den dag idag simpelthen 
er nødt til at koke varm mat for at faa det fulde utbytte av den sti¬ 
velse, som den indeholder. 
Ved kokningen blir plantenæringen i almindelighet gjort mere for- 
døielig. Under kokningen svulmer nemlig eelleindholdet op ved op- 
sugning av vand i varmen. Cellevæggene sprængesi, og herved gjøres 
deres nærende indhold mer© tilgjængelig for fordøielsesvæiskernes paa- 
virkning. Mennesket be sid der ikke længer et ferment, som kan for¬ 
vandle det uopløselige cellestof til letopløseligt sukker. Dette kan 
derimot de planteætende dyr, saaledes gnaverne der endog fordøier 
træets træ vier, og drøvtyggerne, som fordøier tørt høi og halm og 
endog umalet korn. Vi har dog visse tarmbakterier i stort antal i 
tyndtarmen, som idetmindste delvis hjælper os til at utnytte ceile- 
stoffet i næringen. Ved disse bakteriers hjælp blir mindst en fjerde- 
