131 
«cellulose, men . de nærmere omstøendigheter ved dettes dannelse og 
virkemaate er endnu litet kjendt. Kun saameget synes sikkert, at 
dette enzym kun virker der, hvor soppen er i direkte berøring med 
cellulosen og altsaa ikke paa avstand gjennem diffusion ut i nærings- 
opløsningen som mange andre enzymer. 
Foruten cellulose indeholder en hel del plantedeler store mængder 
■av en klasse kulstofforbindetser, som er blit kaldt H e m i c e 11 u- 
loser. De adskiller sig i flere henseender fra celluloserne. Saa- 
.ledes er de meget mindre moIstandsdygtige likeoverfor kemiske midler, 
og ved en lignende hydrolytisk spaltning, som vi underkastet cellu¬ 
losen, og hvorved denne opløste sig i rent druesukker, vil hemicellu- 
loserne danne andre sukkerarter, specielt saakaldte pentoser. Sær¬ 
lig den gruppe av hemicelluloserne, som hører til de saakaldte pento- 
saner, forekommer meget almindelig som skeietsubstans i planterne. 
I vore trærs ved har vi f. eks. en klasse pen tos aner, som er blit kaldt 
xylaner ; de kan let fremstilles ved behandling av sagflis med ammo- 
niak og derefter natronlut, hvorpå a, man fælder ut xylanet med alko¬ 
hol. Paa denne inaate har man bestemt xylangehalten i granved til 
ca. 9 °/ 0 , i birkeved 25 % og i bøkeved undertiden helt op til 33 °/ 0 . 
Samdsynligvis forekommer xylanen ikke frit, men i en esteragtig for¬ 
bindelse med cellulosen. Xylan lar sig let opløse i kokende vand og 
danner ved avkjøling en smukt opaiiserende opløsning. Ved hydrolyse 
gir det udelukken de en sukkerart, xylose. 
Xylan kan utvilsomt angripes av en række mikroorganismer, 
som sandsynligvis har evnen til at omdanne det til xylose. Men her 
foreligger endnu kun meget faa og litet detaljerte undersøkelser, som 
det ikke lønner sig at gaa ind paa. Det vil sandsynligvis vise sig, 
at de cellulosespaltende sopper ogsaa har evne til at angripe xylan. 
Et enkelt forsøk, som jeg selv tilfældigvis kom til at anstille, viste 
ialfald, at en av de aller kraftigste cellulosespaltere, Tricho d e r m a 
s p., ogsaa vokset udmerket i en opløsning, som indeholdt xylan som 
■eneste kulstofiorbindelse. 
Mange plantedelers' celler har imidlertid i sine vægger ikke hare 
•cellulose i ren form, som vi finder det hos unge planteorganer. En 
række cellevæv er desuten forvedede, d. v. s. cellernes vægge bestaar 
foruten av cellulose ogsaa av noget, som kaldes v e d s t o f eller lignin. 
Ligninets kemiske sammensætning er ikke ordentlig kjendt. Det 
•er kulstofrikere end cellulosen og bestaar muligens blandt andet av 
