beider, et av Rein i t z e r og et av Nikitinsk y. Begge har 
søkt at isolere fra jordbunden og luften organismer, som kan være 
istand til at angripe humusforbindelserne og ernære sig av dere® kul- 
stof eller kvælstof. Begge er ogsaa kommet til meget nær samstem¬ 
mige resultater. Det er nemlig ikke lykkedes dem at isolere hverken 
sop- eller bakteriearter, som kan ernære sig og vokse med bare humus- 
forbindelser som kulstofkilde. Hvis disse organismer derimot faar en 
anden kulstofkilde til sin raadighet, f. eks. sukker, saa vil de kunne 
benytte humusforbindelserne som kvælstof kil de, og tilegne sig en del 
av deres kvælstof. 
Heller ikke de foreliggende undersøkelser over humusstoffenes j 
spaltning ved soparter kan ansees for tilstrækketig omfattendei, og de 
negative resultater synes nærmest endnu at opfordre til videre under¬ 
søkelser. 
Skal vi tilslut søke at danne os en oversigt over jiordbundssoppeme 
og deres betydning, saa, maa vi erkjende, at vor vi den om dem endnu 
er forholdsvis meget liten. De faa. utførte* analyser viser, at de øvre 
jordlag indeholder en overvældende rigdom paa sopper, arter som 
in di vider, og at sandsynligvis de fleste av disse er for videnskaben nye 
og ukjendte. Om deres rolle i jordbundens husholdning vet vi like¬ 
ledes altfor litet. Vi vet 5 at soppene ialmindelighet ved hjælp av en 
række enzymer er istand til at indvirke kemisk paa det substrat, de 
vokser paa, og de faa brudstykker av kundskap vi har om jordbund- 
soppene viser, at disse sandsynligvis spiller en stor rolle netop ved 
sine enzymer og de omdannelser de ved disses hjælp kan bevirke^ i 
det døde plantemateriale. . 
Men netop det overordentlig mangelful.de kj endskap vi endnu har 
til disse forhold stiller fordringerne' om straks og energisk at ta fat 
paa det store, endnu næsten ubearbeidede felt, jordbundens 
mykologi. 
