260 
delig anser menneskeliv for særdeles værdifulde, endog saa værdifulde, 
at vi av al magt stræver at holde liv i mennesker, som ingen kan 
skjønne at ha. nogemsomhelst værdi. Det gamle ord: enhver er sig 
selv nærmest har god anvendelse her, og jeg for min del maa be- 
kjende, at jeg tror at menneskeliv gjennemgaaende har større' værdi 
end hesteliv, og at det maa være moralsk berettiget at ofre hester 
for at redde mennesker. Det er dog overalt i livet den legemlige 
eller aandelige magt, der skaper retten, og vi mennesker er i begge' 
henseender dyrene overlegen, fordi vi kan møte den brutale' overlegne 
kraft med alle de instrumenter og kunstgrep, vi har fundet paa, Og 
der er jo ikke tale om, at hestene eller dyrene i det hele vilde skaiane 
os, om, de hadde magten. Hænder det en gang imellem, at de har 
den, tar de 1 intet hensyn til vorei følelser; vi derimot tar stadig hen¬ 
syn til dyrenes følelser ; kun maa vi ikke gjøre dette til overmaal, 
saa vi selv tar skade derav. Det er en lov i naturen, at hver art 
kjæmper for sin tilværelse, og det maa vi ogsaa. Om vi av hensyn 
til hestene eller dyrene overhode vilde spare dem paa menneskelivs 
bekostning maatte det næsten kunne karakteriseres som mord eller 
ialfald drap av mennesker. Der er vel neppe no gen, der om han 
hadde valget mellem at redde et dyreliv eller et menneskeliv, ikke 
valgte det sidste, hvis han ikke tilfældigvis skulde nære et unaturlig, 
et umenneskelig hat til det betræffende menneske. 
Det er ovenfor nævnt, at difteriserum for en tid beskytter mot 
difteri; dette er altsaa et andet, slags vakcination end ved koppe- og 
miltbrandvakcinationen, der tilveiebragtes ved at indpode selve syg- 
domsgiften i avsvækket form og derved gi vedkommende sygdommen i 
en mild grad, hvorved man beskyttes mot dens farlige former. Dette er 
det samme som vi saa ofte' ser, at under en epidemi enkelte faar syg¬ 
dommen i en mild grad og derved er beskyttet mot senere at angri¬ 
pes av den samme' sygdom. Absolut sikkert, er dette' ikke, like saa 
litt som vakcinationen ; jo flere aar der gaar, desto usikre re' blir be¬ 
skyttelsen. Man maa tænke sig pro c essen at være den, at vakcinen 
eller den milde form av sygdomsgiften lager motgift i kroppen hos 
vedkommende, og at det er denne motgift, dier senere beskytter 1 . Der 
skulde' derfor ikke være' saa stor forskjel paa denne form for vakcina¬ 
tion og den ved hjælp av indsprøitning av motgiften i difteriserum, 
men det. synes' som om den motgift, der lages i selve kroppen, holder 
sig længer end den færdiglagede, der indsprøites. Mulig er det ogsaa, 
