282 
klaring, nemlig at et dyr, i dette tilfælde edderkoppen, ikko tror at 
noget er levende uten det bevæger sig. Den samme edderkop, som 
ikke vil røre en levende kakerlak, fordi den holder sig stille, selv om 
den sikkert er indenfor dens synskreds, kaster sig gjerne over en liten 
voks- eller brødkule, som bevæges ved hjælp av en traad og derfor 
maafte synes levende. For flere aar siden oplevet jeg følgende: Mens 
jeg demonstrerte et mikroskopisk prseparat av Trichina spiralis, denne 
kjendtei rundorm som snylter hos mennesket, for studenterne i Frei¬ 
burg i Baden, studset jeg ved at høre en av studenterne si til en 
anden: „Se her, ormen lever jo“. Jég forklarte dem straks, at jeg 
personlig for omtrent 6 aar siden hadde dræpt ormen, at den var 
farvet, tørret og indlagt i Canadabalsam. Alt forgjæves. Studenten 
fastholdt sin mening om at ormen levet og hans kamerater støttet ham. 
Dette er et omvendt tilfælde. Men hvilke midler har i virkeligheten 
et dyr til at skjelne mellem et levende eller dødt væsen eller en 
livløs tilstand? Her er et felt for undersøkelse, som endnu er urørt. 
Og hvorledes kan man uten at vite dette si, om en edderkop som ikke 
angriper et insekt, som ligger ubevægelig, virkelig ikke ser det, eller 
hvis den ser det, om den tror, at det ikke lever og at det' ikke er et 
passende bytte, fordi det ikke rører sig. I begge tilfælde vil edder¬ 
koppens handling være den samme, men hvor forskjellig er ikke dens 
motiv. 
Men naar det er vanskelig av dyrenes handlinger at dra. en paa- 
lidelig slutning om sanseorganernes funktion, hvor meget vanskeligere 
er det ikke at paavise en forbindelse mellem handlingen av de aande- 
lige processer, som gaar forut for den og ledsager den. Det er almin- 
delig antaget, at den enkleste form for handling er< refleksbevægelse. 
Stimulus — refleksbevægelsen — denne enkleste form for handling 
kjendes ikke bare hos dyrene, men ogsaa hos mennesket; den kan 
dog ikke' gi os nogen forklaring paa de mere komplieerte handlinger. 
Her griper der ind, som det er vel kjendt, ialfald naar det gjælder 
mennesket, idéforbindelser mellem et mangeartet system av indtryk 
utenfra og de utslag de f a ar i handlinger, og lignende idéforbindelser 
spiller efter al sandsynlighet ind i et dyrs hjerne. Eh lang række 
tankeforbindelser kan fremkaldes uten at det bevidste ræsonnement 
griper ind. Men mens folk ialmindelighet tror at det er ræsonnement 
som kontrollerer menneskets handlinger, siger de moderne zoopsyko- 
loger at det ikke flndes hos dyrene. Hvorfor? Fordi, siger de, vi 
