299 
historie. Men den indeholder ogsaa en god del kulturhistorie, og man 
kan ikke affeie den ved at omtale alkemiens apostler kun som bedra¬ 
gere eller bedragne. At der gaves mange saadanne er visst, men saa 
har vi ogsaa den uhyre store skare alvorlige rnænd, der ivrig stræbet 
efter —som de trodde — paa videnskabetig basis at løse den store hem¬ 
melighet at forvandle ringere metaller til gula. Og for dem taler 
den ubestridelige kjendsgjerning, at man mindst i halvandet tusen aar 
har anset denne forvandling for mulig. Teologer, jurister og natur¬ 
forskere av ry trodde paa den. Man holdt det heller ikke for at være 
en syndig gjerning, men mente at en sand adept tillike? rnaatte være 
en from mand. 
Selv Martin Luther taler med agielse om alkemien, ja. en mand 
med verdensry, som Leibniz, holder sig ikke for god til at beskjæftige 
sig med den. Fra det 18de aarhundrede forefindes protokoller, i 
hvilke alvorlige mænd, hvis tiiforlatelighet og gode tro er hævet over 
enhver tvil, bevidner 1 at der, under iagttagelse av alle forsigtighets- 
regler mot bedrageri, i deres nærvær er foregå at transmutation — me- 
talforvandling — og at det utvundne guld befandtes at være egte. 
Alkemien har ogsaa været den store forberedelsesskolei for den viden- 
skabelige kemi; den avfødte det første virkelige laboratoriumsarbeide, 
og ved den indgaaende beskjæftigelse med de forskjellige organiske 
og anorganiske stoffe lærte man deres egenskaper at kjende. 
Man har villet føre alkemien tilbake til oldtiden, helt til Ægyp- 
ten — men dette vistnok med urette — og denne antagelse beror 
øiensynlig derpaa, at de talrige forfattere blandt adepterne, i deres 
stræben efter at gi sin kunst et saa dypsindig og hemmelighetsfuldt 
grundlag som mulig, opkonstruerte forbindelser med oldtiden. De 
regnet Moses for alkemist paa grund av, at han lot den gyldne kalv 
opbrænde, og de? paastod, at den „gyldne vlies a var en paa en dyrehud 
skreven anvisning paa utførelsen av „processen“ — det vil si mietalfor- 
vandlingen — og endnu i slutten av det 17. aarhundrede, da troen paa 
alkemien var begyndt at dale, forsøkte professor v. Toll i Duisburg 
at uttyde den hele Olymp ad alkemisk vei, idet han opfattet f. eks. 
Pluto som kulsur kali, Phobus som svovl og Herkules som koksa.lt. 
Lidt efter hvert lavet alkemisterne sig en særlig skytshelgen i Hermes 
Trismegistos, den tregange store. Han gjaldt for forfatteren av en 
hemmelighetsfuld, dunkel anvisning til transmutation, T' abul a 
smaragdina, og denne anvisning kunde aarhundreder igjennem 
