300 
glæde sig vecl den høieste anseelse — og det endskjønt vel ingen kunde 
tyde den paa latin affattede tekst. Efter denne Hermes kaldte man 
ogsaa kort og godt alkemien for den ,, hermetiske kunst“ . 
Efter al sandsynlighet skriver alkemien sig fra de første aar- 
hundreder av vor tidsregning og antagelig var grækere, boende i Ægyp- 
ten, dens første dyrkere. Ved Alexandrias erobring i det 7de aar- 
hundrede overtok araberne ogsaa alkemien og utdannede den videre. 
Den lærde araber Abu Musa Dschabir kan man regne for den første, 
videnskabelig utdannede alkemist. Han leved i det 9. aarhundede, 
og de senere „processer“ kan for størsteparten føres; tilbake til ham. 
Hans og hans etterfølge res forestillinger beror i sin almindelighet om¬ 
trent paa følgende : 
De antok, at alle metaller er sammensatte legemer, samnnensat av 
visse grundstoffer i forskjellig renhet og forskjellig blanding. iBlandt 
disse spiller svovl og kviksølv en særlig rolle — men ikke i sin egen¬ 
skap av simpel svovl og- simpelt kviksølv — men som Bulphur 
mercurius —- en egen høilig forædlet art. Med støtte i den i stor 
anseelse sta a en de Aristoteliske læresætning, at i de forskjellige stoffer 
ikke saa meget materien selv som materiens egenskaper var forskjellig, 
holdt adepterne et metals forvandling til et andet, ædlere, kun for 
mulig ved øket renhet og forandret sammensætning av de enkelte 
stoffer. Men denne- økede renhet og forandring i sammemsætningen 
skulde tilveiebringes ved en av tusen sagn omspundet „medicin“, der 
bragtes' i berøring med de smeltede, uædle metaller. Man inddelte medl¬ 
emen i en første grad, der kun bevirket en forbigaaende, en anden grad, 
der virket noget best an di ge re, og endelig en tredje grad, der var istand 
til at bevirke en evigvarende forandring. Denne sidste grad kaldtes 
eliksiren, tinkturen (ogsaa den røde tinktur), magisteriumet og senere 
de vises 1 sten, Lapis philosophorum. En ubetydelig tilsætning 
av tinkturen var tilstrækkelig til at forvandle en forholdsvis meget 
stor mængde uæ-delt metal, f. eks. bly, saa at det hele eller den største 
del blev til det pure guld. 
Der gaves utallige anvisninger paa. at fremstille tinkturen. Men 
alle disse recepter taler yiseligen i gaater og allegorier, og jo større 
en alkemists autoritet var, desto mer indviklet, ufoystaa-elig og mot¬ 
stridende var sikkerlig ogsaa hans anvisninger. For den troende 
adept var dette ganske naturlig, ti — sa de til sig selv — den uforbe¬ 
holdne aabenbaring av en saadan hemmelighet, hvis erkjendelse og 
