301 
utnyttelse kuri var forbeholdt ganske faa, av Gud utvalgte, maatte 
betragtes som syndefuld. 
Paa, grund av endel antydninger kan man dog utfinde, hvorledes 
man tænkte sig tinkturen tilveieibragt. Det later nemlig til at ha hersket 
en viss overensstemmelse i de veie, kunstens dyrkere slog ind paa for 
at fremstille tinkturen» hvor forskjellige end de enkelte stadier var. 
Først og fremst gjaldt det at finde den saakaldte M a. t er i a p ri m a; 
men netop med hensyn til denne hersket der de mest forskjellige an¬ 
skuelser, og der gives vel neppe det sto f, fra de forskjelligste jordarter 
til de ækleste ting, som her ikke er kommet til anvendelse. Under 
disse forsøk gjordes ogsaa leilighetsvis opdagelser av almenvigtig be¬ 
tydning, f. eks. porcelænets fremstilling og frembringelsen av fosfor. 
Men hadde man først den rette M a teria p r i m a — og hver 
adept, som tok sin kunst alvorlig, trodde naturligvis idetmindste næsten 
at ha fundet denne —— maatte der atter av dennei destilleres noget 
meget hemmelighetsfuldt noget, der for det meste blev betegnet som 
„de vises Merkur", „dragen" eller „den røde løve". Dette noget. 
maatte sua ti Is ætt es et andet stof, der avgir rum til end yderligere 
gjætning, nemlig „det filosofiske guld". Denne blanding blev saa i 
en glasbeholder, „det filosofiske egg", underkastet en kemisk proces, 
ved hvilken den blev først sort — eller som kunstuttrykket lyder: 
„den blev ravnehode" — saa hvit — „til svane" — indtil den ved 
sterkere opvarmen spilte i hundrede av farver — „som paafuglfjær", 
og endelig (saa sier ialfald de fleste anvisninger) blev den glinsende 
rød. Probatum est! 
Vi kjender endnu navnene paa en stor mængde alkemister, 
men uendelig meget større er dog vel deres antal, som har tilsat 
gods og guld, arbeide og kundskaper for at finde de vises sten. 
For de største blandt middelalderens alkemister gjaldt den tyske- 
dominikaner Albertus Magnus (1193—1280;, franskmanden Arnold 
Bechuone (ca. 1280), der var den første, som tilla de vises sten ogsaa 
medicinske egenskaper; saa kommer Roger Baco, Reymund Lullus 
og endelig Basilius Valentius (omkring 1600), hvis berømte skrifter 
dog synes at ha liat en viss Tholde til forfatter. De suten gjorde 
alkemisterne ogsaa fordring paa at regne Theophrastus Paracelsus (født 
1493), sin tids berømteste læge, blandt sdne tilhængere, og fra, det 
17de aarhundrede den berømte kemiker Runkel, der rigtignok samtidig 
paa det ivrigste dadlet bedragerske a depter s svindlerier. Den lærde 
