302 
forsker Boerhaave, der fra 1718 virket som professor i kemi i Lieydem, 
regnes for det mest© for den sidste av de store autoriteter, der bestemt 
uttaitei sig for muligheten av en metalforandring. 
Den sikre og almindelig utbredte tro paa alkemien vilde vel ikke 
holdt sig saa længe, dersom der ikke stadig paa nyt fremtraadte vidner, 
som med den største bestemthet paa,stod selv at ha overværet en heldig 
tilendebragt „proces“. Og selv om man ogsaa vil betragte største¬ 
parten av disse vidner for bedragere eller bedragne bedragere, saa blir 0 
der dog en rest tilbake, som stiller én likeoverfor uforklarlige kjends- 
gjerninger. En rest, som i det mindste gjør det forstaaelig og til¬ 
givelig, at de pengetrængte fyrster i denne alkemiens tidsalder altid 
paa nyt trodde paa denne hemmeligshetsfulde kunst — og altid paa 
nyt blev skuffet. 
Mer end en komedie, men ogsaa mer end en tragikomedie utspil- 
ledes i denne henseende mellem hoff erne og adepterne. 
I Tyskland var keiser Rudolph II (1576—1612) alkemisternes 
største beskytter. Mens religionsstridigheterne sønderslet Tyskland, 
sat han uvirksom paa Hradschin i Prag, en fremmed i sit eget rike, 
kun optat av sine liebhaberier, forsøkte at liyde stjernerne og arbeidet i 
laboratoriet med sin hofalkemist. Hans livlæger, Martin R uland og 
Thaddæus von Hajik, var bek] endte a depter; lians mest betrodde 
kammertjenere maatte være indviede i kunsten. De suten indfandt der 
sig ved hans hof en vekslende sverm av disse, de hemmelige viden¬ 
skabers disciple, som dengang i skarer, hemmelig og offentlig, gjen- 
nemkredset Europa. I smigrende ordelag beilet de til keiserens gunst, 
fandt ham værdig til at bære adeptkronen og kaldte ham den tyske 
Hennes Trismegistos, Rudolph synes gjentagne gange selv at ha trodd 
at være i besiddelse av den eg te og rigtige tinktur. En tredje av hans 
læger, Matthias Erbe von Brandau, beretter : ,.Hans majestæt pleier 
at bære samme i en bred, forsølvet blikboks, betrukket med rød fløiel. 
Den som hsir set denne tinktur, har fortalt mig, at den har en aske- 
agtig graa farve og er meget tung paa grund av tilberedelsen med 
q io — saaledes som kunsten fordrer det.“ 
Ved hoffet i Prag spilte en stund to englændere, dr. John Dee og 
Edward Kelley, den største rolle. Der gaar endnu en mængde sagn 
onr disse to adepter. Efter sigende skal Kelley, der tidligere var 
notar i London, ganske tilfældig i en liten by i Wales ha fundet tink¬ 
turen, der var gjemt i en elfenbemskule. Han kom til Prag, vakte 
