305 
bach, Koln, Hamburg og Miinehen og hører 1 overalt fra de forskjel¬ 
ligste', tilsynelatende fuldstændig vederheftige, mænd om de trans- 
mutationer, som han med held har utført i deres' nærvær. Saa finder 
vi ham ved det sachsiske hof, og her rammet skjæbnen ham. Han 
vægret sig for at aabenbare kurfyrsten sin hemmelighet, kastedes i 
fangetaarnet og pintes forfærdelig; men selv under torturen tiet 
han. Eln anden adept, polakken Sendevogius, hjalp ham til at und- 
vike fra fængslet og med ham flygtet han til Krakau, hvor han døde 
av eftervirkninger av torturen. Sendevogius arvet hans tinktur og 
ved hertug Friedrich av Wurttembergs hof utrettet han store ting med 
den — men — saa kom atter den gamle historie 1 — tinkturen var op- 
brukt, og Seton hadde tat hemmeligheten ved dens fremstillélse med 
sig i graven. Sendevogius. gjorde sig deretter skyldig i alleslags be¬ 
dragerier og døde meget fattig i 1646. 
Allerede Setons forvandlingsprocesser, der er bekræftet av saa 
overraskende mange vid ner, synes os gaadefulde, men det uforklarlige 
økes end mere, naar man læser de beretninger, som I. A. von Hel- 
mont, det 17de aarhundredes betydeligste kemiber og en alvorlig 
videnskapsmand, giver om av ham selv utførte metalforvandlinger, 
eller naar vi hører 1 , at og saa I. Fr. Helvetius, prinsen av Oraniens 
livlæge, i aaret 1666 med held- foretok en transmutation. Selv pro¬ 
fessor dr. Kopp, forfatteren av det bedste, moderne, arbeide, om alkemi 
(Heidelberg 1886) skriver: „Skulde mænd som von Helmont dg 
Helvetius ved feiltagelse eller med, hensigt ha utspredt usandhét? *Yi 
har ingen grund til at antage nogen av delene." 
Begge disse lærde har det til fælles, at de ikke kjendte tilberedel¬ 
sen av de vises sten. Begge fik i foræring ubetydelige mængder av 
tinkturen : Helmont fik sin av en irsk adelsmann ved navn Butler, 
Helvetius fik sin av en ubekjendt, der, som det synes, vilde omvende 
ham, alkemiems heftige motstander. 
Helvetius'’ meget utførlige beretning er overordentlig interessant. 
Hen fremmede viste ham tre stykker av de vises sten i en^ liten elfen- 
bénsæiske. Hvert stykke var omtrent saa stort som en nøtt, glasagtig 
og svovelgult. Den fremmede viste ham endvidere fem stykker guld- 
blik, saa store som tallerkener; paa, disse var gravert fromme ordsprog 
samt ordene: „Jeg er gjort den 26de august 1666". Den fremmede 
avsiog at foreta an transmutation i Helvetius’ nærvær. Efter megen 
heden gav han endelig Helvetius et stykke — „sea stort som et gule- 
Naturen 1910. 
20 
