310 
mm med en frk. Susanne Katharina von Klettenberg — den samme 
unge dame, fra hvis ordveksel og br eve han fik ideen til de i „Wil- 
helm Mei sters læren ar “ indflettede ,,En skjøn sjæls bekjendelser“. 
Denne frk. v. Klettenberg var — for at. tale moderat —■ arvelig alke- 
mistisk belastet. Hende® grandonkel var en herr von Klettenberg, 
der som hofalkemist i længere tid kunde fryde sig ved kong August 
den sterke av Sachsens særlige gunst. Denne gjorde ham ogsaa til 
kammerherre, men i 1720 blev han tilslut henrettet som bedrager. 
Efter hvad man antager var „det hermetiske selskap “ den „høie 
kunstis sidste utløper. Men dette er vist ikke ganske rigtig, ti en¬ 
keltvis laborertes nok ogsaa senere og — i al hemmelighet eksperi¬ 
menteres der vist endnu den dag idag. Ogsaa vd slutten av det 
18de aarhundrede dukker der av og til op alkemister, der i vidners 
overvær foretok transmutationer. Mest bekjendt er dr. James Prince, 
en meget anseet, rik, skotsk læge, som i 1782 med held utførte en 
transmutation, der vakte den største opmerksomhet. Senere kunde 
han imidlertid ikke faa transmutationen til at lykkes og endte som 
selvmorder. Det forekommer mig endnu uopklaret enten han var en 
forfængelig bedrager eller ei. Naar man læser beretningerne om hans 
transmutationer, i hvilke der atter og atter tales om den vanskelighet, 
fare og livsfarlighet der er forbundet med fremstillingen av hans 
tinktur, dukker uvilkaarlig — naturligvis kun som en løs formod¬ 
ning -— den tanke op, at muligens det stof, der nu som radium' sætter 
verden i forbauselse, her kan ha spillet en rolle. 
Selv om man ikke som Kiesewetter i hans „Okkultismens historie" 
temmelig uforbeholdent vil bekjende' sig til den anskuelse, at der 
virkelig har været adepter — faa naturligvis — som har været i besid¬ 
delse av tinkturen — eller man med professor Schmieder i hans „Alke- 
miens historie“ (1832) vil antage, at der i hvert aarhundrede kun har 
været tre egte adepter, som hver kun har overgit hemmeligheten til 
én efterfølger, saa har alkemiem og dens lærlinge git os uendelige 
gaater at løse angaaende de vises sten, dens art og væsen. 
Gaar man ut fra, at der virkelig har eksistert heldige adepter, 
saa ligger jo det spørsmaal meget nær: hvorfor disse saa omhyggelig 
skjulte sin hemmelighet og hvorfor de ikke paa. en mere omfattende 
mante selv nyttiggjorde sig den, eller hvorfor de ikke ved de meget 
villige fyrsters hjælp gjorde den indbringende? Overfladisk set kom¬ 
mer man hurtig til følgende svar: Ketop fordi de ikke gjorde dette., 
