311 
har alkemien heller ikke- hat heldige disciplør. Men ser man nær¬ 
mere til, melder der sig* dog aileslags indvendinger mot en saadan 
anskuelse. 
Ganske bortset derfra, at der næsten gjennom hele alkemiens 
historie lar sig paavise den opfatning, at en egte adept — av religiøse 
eller ogsaa kun av moralske grunde — absolut var forpligtet til at 
bevare hemmeligheten, bortset ogsaa derfra, at netop saa mange, til¬ 
synelatende heldige adepter, selv ikke under den værste tortur lot sig 
fravriste, sinei kundskaper, saa hadde i alkemiens aarhundrede dens 
disciple 1 ofte de vigtigste ydre grunde til at bevare hemmeligheten i 
sin e^gen personlighet. For at opnaa vellevnet i nuet tok svindleren 
derfor den fare med paa kjøpet, som hof gunst bragte med sig; den 
forf ængelige tok faren for den ydre æres skyld; alle haabet de vel i 
tide ved flugt at kunne unddrage sig fængslet og marterkammeret- 
og ofte lykkedes dette dem jo ogsaa. Men netop saadanne adepter, 
som tok det alvorlig med sin kunst og — la os antage — som mente, 
de var i besiddelse av „stenen“, hadde stedse den trudsel for øiet, at 
den naadige herre en dag kunde finde for godt at spænde dem paa 
pinebænken for selv at komme i besiddelse av recepten, saa han selv, 
uten deres hjælp, kunde fylde sit skatkammer. 
Men selv de adepter, der viseligen holdt sig klar av ho ff erne, 
truedes av mange farer. Frehiforalt var de ved forsøk paa i større 
maalestok at forvandle „tingert“ guld utsat for faren at anklages for 
falskmyntneri. De kunde ikke, saaledes som nu for tiden, efter behag 
sende guld til mynten; fyrsterneS' og staternes myntregal hadde meget 
strenge bestemmelser. Og fik de virkelig avsætning hos guldarbei- 
derne, saa dreiet det sig her dog kun om smaa beløp. Men desuten — 
saa synes det iallefald — vidste adepterne sig for det meste omgit og 
utspionert av gode venner og kolleger; alkemiens historie fortæller 
om mange mord og ugjerninger, der er øvet for at komme i besiddelse 
av tinkturen. 
Efter dette synes det derfor noksaa forstaaelig, hvorfor netop dø 
av kunstens disciple, hvem man tilskriver heldige transmutationer, 
helst slog sig ifølge med farende folk, hvorfor de snart dukket op her 
snart hist, for saa at utslette alle spor efter sig. Og menneskelig for¬ 
klarlig blir det vel ogsaa, hvorfor de saa. trods alt av og til indfinder 
sig hos en eller anden anerkjendt vi den skap sm and, en læge eller apo¬ 
teker, for netop at gi ham beviser paa sine kundskaper. 
