328 
idéer og forslag, som her fremsattes; jeg faar nøie mig med at nævne 
de vigtigstø foredrag, saa man derved kan faa et indtryk av, hvad 
saken gjaldt. Om den i dypet foregaaede metamorfose holdtøs føl¬ 
gende foredrag: F. D. Adams: The Origin of the deapseated Meta- 
morphism of the Pre-Cambrian crystalline schists; J. J. Sederholm: 
Die regionale Umschmelzung erlåutert an typischen Beispielen; P. 
Tørmier: La genése des terrains cristaliophylliens; Ch. Barrois: 
Le métamorphism© de profondeur en Bretagne; Joh. Koenigsberger: 
Ueber die krystallinen Bchiefer der centralschweitzerischøn Massive 
verglichen mit denen anderer Lander; A. P. Coleman : Métamorphism 
in the Prø-Cambrian of Northern Ontario; U. Grubenmann : Einige 
tiøfe Gneis© aus den Schweizør-Alpen; F. Becke: Ueber das Grund- 
gebirge im niederosterreichischen Waldviertel; A. C. Lane: The 
Stratigraphic Value of the „Lauremtian“. Om principerne for ind- 
delingen av de prekambriske systemer holdtøs foredrag av Miller (Ca¬ 
nada), Kemp (U. S.), Sederholm (Finland) og Coleman (Canada). 
Som fjerde diskussionsemne' var opsat spørsmaalet om den kam- 
briske faunas opt-ræden, og som femte polarregionernøs geologi. Ogsaa 
hertil hadde man sikret sig en række specialisters bistand. 
Dette var nu de store hovedtemaer, som man ønsket diskutert; 
men selvfølgelig holdtøs der i de forskjellige sektioner en hel del andre 
foredrag om andre emner. Det vil selvfølgelig før© for langt at gaa 
ind paa disse. Av emner som behandledes, og som delvis berører 
norske forhold, vil jeg blot nævne spørsmaalet om glacialerosionen og 
om bruddlinjeir med særlig hensyn paa Fennoskandias geomorfologi. 
Sederholm behandlet det sidste emne i et foredrag : „Ueber Bruch- 
linien mit besonderer Beziehung zur Geomorphologie von Fennoskan- 
dia a , hvori han omtalte de eiendommelige træk som i geomorfologisk 
henseende karakteriserer Fennoskandias gamle plateau, der betragtet 
som et stort hele er saa jevnt', men som ved nærmere, ettersyn viser 
sig saa fuld av ujevnheter. Det jevne utseende skyldes den omstæn- 
dighet, at landet i uhyre lange tidsrum hadde været fastland, som da 
ifølge naturens orden langsomt, men sikkert, vilde nedbrytes til havets 
ni ve au. En ganske betydelig del av denne utjevning hadde fun det 
sted saa sent som efter juratiden. Særlig i tertiærtiden hadde der 
foregaat sterke bevægelser, hvorved den gamle peneplanagtige masse 
blev sønderbrudt. De gamle bruddlinjer kunde man endnu spore i 
flere av vor© nuværende sjøers bund, likesom man kunde paavise, hvor- 
