356 
og den derav følgende træthet, samt ikke mindst bedrageri. I lik¬ 
het hermed ytret to aartier senere i en vidløftig avhandling senator 
Campe (Mineralogische Belustigungen etc. 4 vols. Leipzig og Kjø- 
benhavn, 1768/69. 2 bd., pag. 579) sig, der anser kvistens bevægelse, 
forsaavidt den ikke blir frembragt paa bedragerisk maate, som en 
følge av ubevidste muskelbevægelser, hvilket han ogsaa anfører mangt 
et analog eksempel paa. 
Henimot enden av det attende og i begyndelsen av det nittende 
aarhundrede helliget især den franske læge og fysiker P. Thouvenel 
og abbed C. Amoretti (disse har begge skrevet en hel ræfcke skrifter 
om ønskekvisten, sml. min ovennævnte bibliografi) sig forskningen av 
det omtalte fænomen. Thouvenel forklarer ønskekvistfænomenet 
ved en elektrisk-galvanisk polaritet, der opstaar i det „minerogra- 
fiske“ eller „hydrografiske a individ, som følge av „La faculté conten- 
tive ou coercitive du fluide électrique“ i det øieblik individet blir 
utsat for underjordiske metall ers eller lignendes elektromotoriske 
kraft. Et saadant individ udmerker sig fremfor andre mennesker 
ved sin dygtighet til at faa istand polaritet, likesom jernet blandt 
metallerne og turmalinen blandt stenene. Selvfølgelig betyr nutil- 
dags de av Thouvenel og andre bekræftede iagttagelser ikke meget 
for os, da hans maate at eksperimentere paa ikke byr garanti for 
videnskabelig tilforladelige resultater, saaledes som vi maa forlange 
dem. Med hans motstandere stod det selvfølgelig ikke bedre til. 
Eit eksempel vil vise dette. 
Thouvenel, som var av den tro, at det dreiet sig om elektriske 
fremstillelser, stillet engang, i den hensigt at fremføre sin teori, sit 
medium Bléton paa et isoleret bret over en aquadukt, og se : reak- 
tionen, som før straks var indtraadt, uteblev. Fysikeren Charles 
—■ forøvrig den første, som fyldte en ballon med gas — gjenoprettet 
i al hemmelighet ledningen ved at avbryte isoleringen; dog, kvisten 
forblev ubevægelig. Han sluttet derav kort og godt, at Bléton’s 
manipulationer var bedrageriske. Slutningen er naturligvis feil- 
agtig. Ti Biéton’s autosuggestive fremstilling, som alene hadde frem¬ 
bragt „isoleringen a -— hr. von Bulow-Bothkamp’s „isolerende galo- 
scher“ hører hjemme paa det samme omraade — var ikke dermed 
ophævet og virket videre. 
Endnu for faa aar siden kunde man høre denslags overilede 
domme, idet landraad von Bulow-Bothkamp i „Prometheus“ berettet 
