357 
om sine erfaringer, og dermed fremkaldte en sand storm av hidsige 
forklaringer. Hydrologer og geologer uttalte dengang med likestor 
bestemthet som uvidenhet sin fordømmende kjendelse over et fænomen, 
som i første linje hører hjemme for fysiologens, fysikerens og ikke 
mindst psykologens domstol. 
I likhet med Thouvenel forklaret C. Amoretti og Miinchener- 
akademikeren Joh. Wilh. Ritter (1807), der har erhvervet sig varige 
fortjenester i fysiken og fysiologien, elektrometriens fænomener (som 
Amoretti kalder dem) eller siderismens (Ritters betegnelse) ved elek¬ 
trisk indflydelse. Amoretti arbeidet særlig med metalstave eller -cy- 
lindre, den saakaldte „bipolare cylinder“, som blev holdt paa den 
flate haand, og over elektromotorer dreiet sig om sin akse. Ritter 
(Der Siderismus. Tiibingen, 1808. Sml. „Psychische Studien“ 1908, 
Februar og Juli, 1909, Januar til Juni; „Propylaen“, Munchen, 
1909, nr. 29) foretrak den saakaldte „sideriske pendel“ , et stykke erts 
eller lignende, som ophængt i en traad, skulde komme i bestemte lov- 
mæssige svingninger, samt den av ham opfundne „balancier“, en 
strimmel eller stav av metal, glas eller træ, som man holdt i likevegt 
paa spidsen av den utstrakte finger. Ritter, som stod under indfly¬ 
delse av den Schellingske lære, saa i pendelfænomenet en ny stad- 
fæstelse av den almindelige polaritet i hele naturen, hvilket dengang 
blev opsat som verdensprincip, og som alle begivenheter i den or¬ 
ganiske og anorganiske natur blev ført tilbake paa. Det er beklageligt, 
at det ikke kom til de av Ritter foreslaaede indgaaende forsøk for en 
kommission fra videnskapsakademiet i Munchen, ved hvilke han uimot¬ 
sagt vilde fastslaa sin rutengjænger Fr. Campetths overordentlige 
dygtighet. 
I tilslutning til Ritter’s pendeleksperiment underkastet fysikeren 
Li. W. Gilbert („Annalen der Physik“ 26de og 27de bind, 1807. Sml. 
„Psych. S>tud.“, loc. cit.) hele rhabdomantiens omraade en skarp kri- 
tik. Det blev ham ikke vanskeligt at paavise mange feil og motsigel¬ 
ser. Han og hans kollega C. H. Pfaff var de første, som førte samt¬ 
lige paa den maate fremkomne resultater tilbake paa ubevidst muskel- 
virksomhet, der ikke er avhængig av menneskets vilje, saavelsom paa 
de ved aandedræt, pulsslag o. s. v. foraarsagede bevægelser. De 
ansér ønske, spændt forventning og sensible naturers vilje som aar- 
saken til automatiske bevægelser. 
Denne forklaring klinger ved første øiekast meget indlysende. 
