358 
Men den løser paa ingen maate fuldstændig problemet. Men la 
det gj seide, hvad det primitive og i virkeligheten litet overbevisende 
pendelfænomen angaar, og gjerne for mig medgi, at ogsaa ønskekvi¬ 
stens utslag undertiden — f. eks. ved indtrædende træthet — kan 
komme saaledes istand ; der blir dog en paa denne maate ikke løselig 
rest: den kausale sammenhæng, som faktisk er fastsiaat mellem øn- 
skekvistfænomenerne og visse substanser. Ydre kjendetegn paa til-' 
stedeværelsen av underjordiske metal- og kulleier er for det meste ikke 
forhaanden. lethvertfald er de paa ingen maate tilfredsstillende nok 
til at berettige en derpaa grundet forklaring av de mange gange 
lovede resultater, likesom man ogsaa for det meste med urette har 
tilskrevet rutengjængeren visse geologiske kundskaper. 
Mens repræsentanterne for de exakte naturvidenskaper forholdt 
sig avvisende, søkte Mesmer’s tilhængere, pneumalogerne og andre 
forsvarere av en oversanselig verdensanskuelse, som Gmelin, Wienholt, 
Kieser, Kerner o. a., at tyde fænomenet paa sin maate. Til lignende 
resultater naaede ogsaa omkring midten av det nittende aarhundrede 
Carl von Reichenbaeli, den meget forhaanede opdager av od, vistnok 
uten at finde alvorligere opmerksomhet inden videnskabelige kredse. 
I Tyskland sovnet interessen for ønskekvistfænomenet efter Gil- 
bert’s offentliggjørelser snart ind, og hele spørsmaalet fandt i de, 
grundet manglende sakkundskap, fuldstændig resultatløst forløpende 
eksperimenter, der blev anstillet av tre kommissioner fra det medi- 
cinsk-kirurgiske selskap og det filomatiske selskap i Berlin (1820) en 
slags offlciel avgjørelse (Journal der practischen Heilkunde, utgit av 
C. W. Hufeland. 51 bd., 1820, pr. 65). I Frankrig derimot var der 
stadig stemmer, som talte ønskekvistens sak. Saaledes forsvarte grev I. 
de Tristan (Recherches sur quelques effluves terrestres. Paris, 1826,) 
den, og førte dens bevægelse tilbake paa jordbundens elektriske utstraa- 
linger, der fra det menneskelige legeme blev ført over paa kvisten. Han 
naar likesom Thouvenel og Amoretti til den anskuelse, at to væsker, der 
adskiller sig fra hinanden som positiv og negativ, fra rutengjængerens 
hænder gik over i kvisten, nemlig en positiv fra den høire, en negativ 
fra den venstre haand. Lignende uttalte 1854 baron Morogues (Obser- 
vations sur le fluid organs-electrique etc. Paris 1854) sig. He fleste 
legemer, sier han, er omgit av en elektrisk sfære og formaar at indvirke 
vedvarende paa hinanden. Er det menneskelige legeme istand til at 
avbryte en nærliggende „sfæres“ elektriske likevegtstilstand, saa 
