359 
reagerer det paa de ved det frembragte spændingssvingninger i denne 
sfære. Reaktionen ytrer sig i ubehag, i uvillige muskelsammentræk- 
ninger og sluttelig i kvistens bevægelse. 
Samme aar utkom i Frankrig Chevreuks (De la baguette divi- 
natoire etc. Paris 1854) høit anseede arbeide, som skulde gjøre 
ende paa ønskekvistovertroen, og som førte alt tilbake paa autosugge- 
stion og derav følgende ideomotoriske bevægelser, likesom i Tyskland 
en lang avhandling av C. G. Carus (Ueber Lebensmagnetismus etc. 
Leipzig 1857. Pag. 190), der, som allerede Gilbert, finder gaa-- 
dens løsning i uvilkaarlige muskelbevægelser, der blir utløst av be- 
vidste eller ubevidst forblivende forestillinger. Dog vil Carus ikke 
negte, at der kunde gives mennesker, „hvem en vidtgaaende iagttagel- 
sessfære for metaller og kilder var særegen“ . Endvidere blev den 
ideomotoriske erklæringsmaate endnu utvidet og utførligere begrun- 
det av Carus Sterne (E. Kr ause), (Die Walirsagung aus der Bewe- 
gungen lebloser Korper etc. Weimar 1862). 
Disse skeptiske anskuelser, som vilde tilbakeføre det hele fæno- 
men paa subjektive, ren psyko-fysiske fortrin i den menneskelige or¬ 
ganisme, og til syvende og sist altsaa betragtet alle rutengj ængerens 
resultater som mere eller mindre grovt selvbedrag, beholdt indtil for 
kort tid siden overliaand. Der forelaa for videnskapen ingen grund 
til endnu engang at underkaste fænomenet en prøve og at undersøke 
om ogsaa virkelig teori og praksis stemte overens. 
Mens professor i fysik ved universitetet i Dublin, W. F. Barrett 
(Proceedings of the Society for psychical Research. London. Vol. 
XIII, part 32, 1897, og vol. XV, part 38, 1900) i begyndelsen av nitti- 
aarene begyndte at interessere sig for ønskekvistfænomenet i England, 
og samlet et omfangsrikt, meget værdifuldt kjendsgjerningsmateriale, 
blev den almindelige opmerksomhet i Tyskland først 1902 ved land- 
raad von Bulow-Bothkamp’s allarmrop igjen henledet paa gjenstan¬ 
den. Hvad der var angripeligt ved herr von Biilow’s utførelser, nem¬ 
lig teorien, det blev ogsaa snart tilbakevist som uholdbart. Men 
selve kjendsgjerningerne blev staaende. Andre navnkundige viden- 
skapsmænd og fagfolk, som Prageringeniøren prof. A. Birk, Schweizer- 
geologen prof. A. Heim, Berlinerpsykologen prof. M. Dessoir, marine- 
overbygningsraad geheimeraad G. Franzius og andre stadfæstet kjends- 
gjerningen. Derimot kunde fysikere, som f. eks. dr. R. Fiirstenau, 
uten selv at ville gi erklæringer, overbevisende paavise uholdbarheten 
