374 
antal mere eller mindre skadelige smaadyr, som daglig maa fanges 
for at dække dens livsbehov. 
Naar det svindende dagslys har tvunget den til at instille jagten, 
opsøker den sig til nattekvarter et eller andet træhul, eller den søker 
dækning bak et løsnet barkstykke, og her tilbringer den natten fast- 
klamret, bængende i en krok eller et hjørne eller under selve hulnin- 
gens tak. 
Selv vinter-nattens isnende kulde synes ikke at genere denne lille 
fintbyggede insektæter, ti den forlater vistnok sjelden selv i den haar- 
deste vinter sit standkvarter. Værst er den stillet, naar snedrev og 
slud overdrager stammer og grene med et fugtigt iset belæg, da dens 
fjærdragt under saadanne omstændigheter blir betydelig tilsmudset 
under klatringen, og insekterne da gjerne holder sig mere skjult, hvor¬ 
for dens arbeide med at finde dem blir adskillig besværliggjort. 
Men naar vaarsolen atter har vakt fornyet liv i skogen, naar 
trærnes safter begynder at strømme, knopperne svulmer og insektlivet 
igjen myldrer frem av de tusende smuthuller, da glemmer den stand¬ 
haftige og nøisomme lille træiøper snart vinterens mange gjenvordig¬ 
heter. Muntert klinger dens spæde lokkestemme fra stammerne, hvor 
den fremdeles er beskjæftiget, like travelt, like rastløs, men mere 
munter og tilfreds, ti for hver dag blir næringen rikere, dagene læn- 
gere, og livet herligere at leve. 
„Sii! sii! sri! sri!“ Stemmen blir muntrere og tonen varmere, 
efter hvert som solen stiger høiere paa himlen, og knopperne brister, 
og græsser gror. Av og til gir den sig endog tid til at forsøke sig 
i den ædle sangkunst. 
Men nogen egentlig sanger er den lille stilfærdige træiøper slet 
ikke. Sangen bestaar kun av en eneste strofe, som i sin bygning 
minder litt om bogfmkens bekj endte „slag“, men dog er betydelig 
spædere og svakere. 
For den nøisomme og beskedne træløper-hun klinger den dog 
sikkert smukt nok. Hun nærmer sig, stilfærdig som altid, sin lok¬ 
kende tilbeder, og snart er pagten sluttet, og parret begynder sit som¬ 
merlige samliv. 
Træløperen vælger likesom spetmeisen gjerne de naturlige træ- 
huller til redeplads, men den anbringer det ogsaa ret ofte bak løsnede 
barkstykker et stykke oppe paa en gammel stamme. En gang har 
jeg ogsaa fundet det under gavlbrettet paa et baatnøst, og det skal 
