66 
altid den venstre, altsaa den hvælvede, fastsiddende Skal 
opefter, hvilket ofte endog kan skionnes paa de optagne 
Østers, da det saa godt som altid er den, der er lysere af 
Farve, og den, hvorpaa man træffer Spor af Havplanter. Den 
spæde Østers, der har fæstet sig paa et Sneglehuus eller en 
Skal paa Havbunden, maa altsaa have søgt at komme ind 
under et af disse Legemer; er den fæstet paa en i Hav¬ 
bunden halvt indboret Rullesteen, saa sidder den alminde- 
ligviis paa dens ene Side med Laasen nedefter. 
Den første Ulykke, der kan ramme en Østers, er nu den, 
at den ikke finder et beqvemt haardt Legeme at fæste sig 
paa. Utallige, ja sikkerligt de allerfleste Smaaøsters gaae til 
Grunde paa denne Maade, idet de enten drives bort ved 
Strømmen og omkomme af Hunger, eller blive et Rov for 
Fisk eller andre Dyr. Dog, hvor vigtigt det end er for den 
spæde Østers at finde et haardt Legeme at fæste sig paa, 
lige vigtigt er det, at det haarde Legeme, den overlader sig 
til, findes i klart Vand med tilstrækkeligt Næringsstof. Er 
Vandet uklart af Sand eller Mudder, saa vil den neppe friste 
nogen lang Tilværelse, thi endog det Mindste af Sand eller 
Mudder, som kommer ind giennem dens aabenstaaende Skal, 
siges i Reglen at volde den Døden. Saaledes ikke blot for den 
spæde Østers, men saaledes endog for den fuldt udvoxne. 
Vi ville nu lade den spæde Østers være kommen lykke¬ 
ligt i Havn. Den sidder trygt paa sin Steen, sit tomme 
Sneglehuus eller sit Potteskaar, i det klare Vand, hvis Millio¬ 
ner Infusionsdyr, aldeles usynlige for det ubevæbnede Øie, 
give den tilstrækkelig Næring. Den voxer kun i de otte 
varmere Maaneder af Aaret og bliver i den første Sommer 
omtrent f Tomme, i den anden 1^, i den tredie omtrent 2^ 
Tomme i Giennemsnit. Fra denne Tid af begynder den selv 
at yngle, dog er det kun de ældre Østers, der om Sommeren 
