75 
passe aabenbart kun Parkøsters med deres tynde og fine, 
halvgiennemsigtige Skal, alle af samme Størrelse og regel¬ 
mæssige Form, uden Spor af fremmede Dyr og Planter, der 
endnu sidde paa eller sees at være brækkede af, — ikke 
hine tykke, plumpe og uregelmæssige Skaller, besatte med 
Iialkrør af Orme og knækkede Skaller af andre Østers 
eller af Muslinger. Det værste ved de vilde Østersers tykke 
Skal er alligevel, at, naar den beskadiges, idet Laasen eller 
Stolen skæres igiennem, kan i nogle Tilfælde den stærke 
Kalkansamling paa Skallens Indside udbrede sig lig et Lag 
Kridt paa de spiselige Dele, i andre et Hum mellem Skallens 
inderste Lag blive aabnet, hvorved en høist modbydelig stin¬ 
kende Vædske kommer for Dagen, der almindeligviis forvexles 
med Stanken af en raadden Østers. Det omtalte Hum, der 
i Frankrig kaldes Kamret (la chambre), findes fortrinsviis paa 
den hvælvede Skals Indside, mellem Laasen og Stolen, altsaa 
netop i Gruben for »Fisken« eller »Kroppen«, og opstaaer 
efter det tredie Aar, naar Dyret aftager i Fedme, saa at de 
sidstdannede (inderste) Lag af Skallen, der altid passe nøiagligt 
til Kroppen og ere yderst tynde, ikke slutte tæt op til dens 
næst forud dannede Lag. Hegner man nu hertil, at af de 
spiselige Dele Skiægget, eller den mindst velsmagende og 
sværest fordøielige Deel, er forholdsviis tykt og seigt, »Krop¬ 
pen« derimod lille og mindre velsmagende, saa maa Enhver 
indrømme, at der er god Grund for, at man i Frankrig ikke 
vil have vilde Østers, men kun de velopdragne. Hos os 
kiender man næsten kun de vilde Østers fra de slesvigske 
og fladstrandske eller fra de norske Hanker, og, skiøndt deres 
Skaller røbe tydeligt nok deres Mangel paa Opdragelse, maae 
vi dog indrømme, at de smage meget godt, maaskee nok 
saa godt som mange af de franske Parkøsters. Det følger 
heraf, at ikke alene ved Slesvigs Vestkyst, paa den rige 
