91 
utifrån tranchéen ett skott in på venstra sidan genom 
konungens hufvud, hvarvid icke den minsta rörelse mer för¬ 
spordes, än att handen underföll venstra kindbenet, och 
hufvudet lutade sig så sakta neder uti kappan, utan någon 
den ringaste ryckning på kroppen, som blef således stilla 
liggandes som den förut låg«. Döden följaktligen ögon¬ 
blicklig. »Och hafva de« — tillägger CarIberg — »som 
härom andra orimligheter utspridt, grufveligen afvikit från 
sanningen«. Att närmare bestämma stället, hvarifrån skottet 
kom, anser Carlberg omöjligt under ett så starkt skjutande 
som det då egde rum; och nämner han icke heller uti sin 
berättelse något om sårens dimensioner eller skadans be¬ 
skaffenhet i öfrigt. 
Det skulle vara oförklarligt, huru de många olika, hvar¬ 
andra korsande rykten om Carl XII:s dödssätt kunnat upp¬ 
komma och intill sednaste tider ega bestånd, då de båda 
ögonvittnenas, Maigret’s och Carlberg’s, berättelser 
funnos att vederlägga dem, om man icke visste, att dessa 
berättelser voro okända, den ena icke engång uppsatt, då 
ryktena skapades och spriddes. Maigret’s nedskrefs 1723; 
den var då, liksom under närmast följande tiden, sannolikt 
känd af endast få, och publicerades först 1817. Carlbergs, 
troligen författad under tiden mellan 1768 och 1770, offent¬ 
liggjordes väl 1803 i en tidning, men blef först genom in¬ 
förandet i »Handlingar rörande Skandinaviens Historia« år 
1816 mera bekant. Ryktena hade sålunda under nära 100 
år fritt spelrum; och detta blef äfven af partimän och skan- 
dalmånglare så flitigt begagnadt, att när dessa för det van¬ 
liga förståndet och det opartiska omdömet bindande och 
öfvertygande herättelser framkommo i dagen, den stora 
allmänheten icke egnade dem större uppmärksamhet; — ja, 
att hon ännu i dag icke skänker dem fullt förtroende. 
