187 
andra håll ännu stå tveksamma och afvakta utgången af en 
strid, som kämpas på ett, synnerligen för den praktiske 
läkaren, svårt tillgängligt fält. 
Under den längre tid jag varit anställd vid Kongl. Serafimer- 
Lazarettets chirurgiska Klinik i Stockholm, dels såsom ama¬ 
nuens dels såsom Underchirurg, har jag haft rikligt tillfälle 
att studera pathologiska nybildningar, och det har lyckats mig 
att på det fullkomligaste öfvertyga mig om att de cellulära ele- 
menterna i såvälj vahr som cancer, tuberkler, typhösa såkallade 
exsudater, och i sarcomer leda sitt ursprung från de förut 
i väfnaderna befintliga elementerna eller bindvälskropparne, 
samt att de bildas genom delning af dessa elementer. Ingen¬ 
städes har jag kunnat finna minsta antydan till en fri cell- 
bildning. 
För att studera genesen af nybildningarne måste man 
naturligen mindre undersöka sjelfva den färdiga nybildningen, 
än de ställen, hvarifrån den utgår och der den samman¬ 
hänger med omgifvande väfnader. Att här vidlyftigare ingå 
i detaljer vore ej på sin plats och jag vill derför inskränka 
mig til följande anmärkningar: 
Den första förändring, som bindväfskropparne, vid nästan 
alla nybildningar, undergå, är at de svälla; deras utlöpare, 
liksom de sjelfve, blifva gröfre och fyllas oftast af en fin¬ 
kornig massa, hvarelter kärnorna börja mer och mer dela 
sig, så att de i större eller mindre mängd förefinnas samlade 
i de till runda hålor utvidgade bindväfskropparne, eller, hvad 
som oftare är fallet, ligga ordnade uti långa rader i krop- 
parne sjelfva och i rigtningen af deras utlöpare. Jemte 
kärnorna synas motsvarande partier af cellinnehållet dela 
sig, så att hvarje nybildad kärna utgör centern af en ny 
cell. I detta stadium af nybildningen lär man, med våra 
nuvarande undersökningsmethoder, svårligen kunna afgöra, 
