195 
kärnorna, kan man vanligen ej urskilja något cellinnehåll 
eller någon cellmembran, men från detta tillstånd af kropparne 
finner man alla möjliga öfvergångsformer till de fullt ut¬ 
bildade epithelialcellerna. Vid denna utveckling synes det 
tillgå på följande sätt: kärnorne börja svälla och omgifvas 
af ett. till en början klart och ytterst tunnt lager cellinne¬ 
håll. Detta cellinnehåll ökas allt mer och mer, under det 
att det blir mer och mer fmkornigt. Dess yttre begränsning, 
den ytterst otydliga cellmembranen aflägsnas härigenom mer och 
mer från kärnan, som under tiden mer och mer ansväller, för¬ 
lorar sin ljusbrytande egenskap, blir rund och ytterst flnkornig 
med en eller ett par kärnkroppar. Delning af kärnor har 
jag ej i piiysiologiska tillståndet kunnat med visshet observera, 
men väl vid pathologiska förhållanden. Under denna epi- 
thelialcellernas utveckling blifva de cellulära utlöparne gröfre 
och tydligare och efter karminfärgning lyckas det jemförelsevis 
ofta att se dem i samband med utlöpare från andra i när¬ 
heten liggande och äfvenledes i utveckling stadda celler, 
eller med i tunicæ propriæ eller i interstitiela väfnaden 
liggande bindväfskroppar. En form af de sig utvecklande 
cellerna, hvilken man synnerligen ofta ser i de Malpighiska 
kapslerna, äro små i ena ändan globulärt ansvädda celler, 
hvilka i andra ändan utlöpa i en fin spets, som fortsätter 
sig såsom en fin tråd in uti grundmembranen med ett con- 
centriskt förlopp. Dessa små koniska celler stå i allmänhet 
ej vertikalt utan ligga horizontalt på membranen. 
Om epithelialcellerna äfven efter sin fulla utveckling blifva 
fortfarande i samband med elementerna i underlaget är 
naturligtvis ytterligt svårt att direkt observera, då de i all¬ 
mänhet stå med breda baser på membranerna, men alla skäl 
synas mig tala derför, och i en Miillersk kapsel af en hund¬ 
njure har jag med full klarhet sett en ovanligt stor, globu- 
13* 
