uden at bide eller tude (giøe), ere kun optegnede 6; disse 
Hunde rodede i Strøhalmen, søgte at undfiye, holdt sig op- 
reiste saa længe som muligt o. s. v. 
De Syges Sandse- og Aandsevner maatte i Almindelig¬ 
hed betragtes som sløvede, forandrede eller forvirrede. Et 
af de mere paafaldende Beviser herfor var den Hund, som 
slikkede sin egen Urin. Hos de mere vilde Syge var Op¬ 
mærksomheden og Lydigheden kun ringe, men det hørte til 
Sieldenheder, at man ganske savnede Opmærksomheden eller 
Lydigheden, og i liere Tilfælde vare de tilstede til det Sidste. 
Den ovenfor berørte Tæve, som havde Hvalpe, viste ikke 
disse nogen Ombu. Det er iøvrigt en Selvfølge, at der 
under de Syges Indespærring i et Buur (som altid fandt 
Sted), ikke lod sig anstille mange Iagttagelser over Sandse- 
og Aandsevnernes Beskaffenhed. — Da en sund Tæve blev 
sat ind til en af de heftigst angrebne Hanhunde, for at 
smittes, yttrede denne ingen Kiønsdrift, men heller ingen 
Bidelyst imod Tæven, skiøndt den ellers viste sig meget 
bidsk *). 
Man forestiller sig let Billedet af de Syge, bos hvilke 
man fandt forenede de fleste af de omhandlede Symptomer, 
navnlig hængende Underkiæve, røde Øine med udvidet Pupil, 
Lamhed i Bagkroppen, usædvanlig Bidelyst, en jevnlig gien¬ 
tagen Giøen med forandret Stemme o. s. v., men Sygdoms¬ 
billedet var i Virkeligheden kun sielden saa tydeligt udtalt, 
da man hos Enkelte som oftest kun iagttog nogle af de 
vigtigere Tegn; der forekom i denne Afdeling endog ad¬ 
skillige Syge, for hvilke Sygdommens Natur ikke med Sikkerhed 
’) Den i mine første »Bemærkninger over Epizootien« omhandlede 
Hund (Handyr), som beed en anden Hund (Handyr), der blev sat i 
Buret til den, for at smittes, forholdt sig først mod denne, som det 
var en Tæve, men angreb den derpaa meget stærkt med Tænderne. 
