333 
kunde bestemmes, forend ved Obductionen; navnlig var der 
2 Hunde, hos hvilke der vanskeligt lod sig iagttage Andet, 
end at de ikke befandt sig vel; lignende var Tilfældet med 
en tredie Hund, som dog tillige havde noget dybtliggende, 
rode Øine; en fierde Syg viste intet andet Paafaldende end 
Krampetrækninger. De mere heftige og vilde Syge havde i 
Regelen et mat, børstende Ilaarlag og et vildt eller skummelt 
Blik, og hos flere af disse Syge iagttog man tillige en paafaldende 
hurtig og stærk Afmagring, med dybtliggende Øine; men der 
dode ogsaa nogle saavel af disse, som af de mere stille 
Syge, selv med enkelte mere tydeligt udtalte Sygdomstegn, 
som ikke havde noget synderligt lidende Udseende. Enkelte 
dode i en meget feed Tilstand, navnlig gildede Hanhunde. 
I Forhold til Dyrets Kræfter indtraf Døden ikke sielden 
uventet hurtigt*). Dodsøieblikket blev ikke hyppigt iagttaget. 
Man bemærkede hos Enkelte, at Livet kan udslukkes yderst 
langsomt i denne Sygdom; i flere Timer var i saadanne 
Tilfælde en langsom Tillukning af Øienlaagene — ved Berø¬ 
ring af Øieæblet — det eneste Livstegn. Undertiden fandt 
man den døde Hund i en sammenrullet Stilling, som om 
den sov. 
Anvendelsen af Lægemidler er i denne Sygdom naturlig- 
viis forbunden med megen Fare for Menneskers Liv, og heri 
maa man søge Aarsagen til, at Forsøg i denne Retning ere 
sieldne. Om saadanne Forsøg ikke have Betydning for Dyrets 
Liv, kunne de dog uden Tvivl have Nytte i anden Retning. 
Det er neppe erfaringsmæssigt begrundet (tilstrækkeligt under¬ 
søgt), naar man ganske almindeligt betragter Sygdommen som 
*) Som et af de mere paafaldende Tilfælde maa i denne Henseende 
bemærkes den ovenfor (S. 332 i Anmærkningen) omhandlede Hund, 
der sloges med en sund Hund, som agtedes smittet; den dode nemlig 
den paafølgende Nat. 
