429 
1) Plmrmacopoeerne affattes, ligesom hidtil, i det latinske 
Sprog. 
Betydning i nogen nær Fremtid. Disse Fordringer kunne tilfreds¬ 
stilles ved det afsluttede, grammaticalsk strenge Latin med dets be¬ 
stemt betegnende og conseqvente Ordformer og Constructioner, frem¬ 
for ved noget af vore levende Sprog med den Bevægelighed i Former 
og Ordbetydning, der paatvinges det af hver Tids Anskuelser og Tone. 
Saa længe Naturhistorien og Naturvidenskaberne benytte latinske 
eller græsk-latinske Nomenelaturer og Kunstudtryk (termini technici), 
som derfra gaae over i Lægevidenskaben og Pharmacien, vil man 
overhovedet have ondt ved at affatte en Pharmacopoe i noget 
ublandet, levende Sprog, der ei kan give Anledning til skadelige 
Misforstaaelser; man vil ikkun kunne bringe det til et Sprog, som 
er fuldt af latinske og græske Ord med det levende Sprogs En¬ 
delser og Bøininger. 
Man bør maaskee her ikke lægge megen Vægt paa, at det ved 
Latinens Fortrængelse vilde bevirkes, at Pharmacopoeerne med alle 
de dertil mere eller mindre støttede literære Arbeider bleve lukkede 
Bøger udenfor Skandinavien, hvorimod det er af indgribende Betyd¬ 
ning, at man derved vilde giøre sig skyldig i den Forsømmelse, ikke 
at have draget sig de Erfaringer til Nytte, som man har havt i Lande, 
hvor man, i alt Fald med større Berettigelse, end vi med vore, til 
snevre Grændser indskrænkede, levende Sprog have at støtte os til, 
er slaaet ind i samme Retning. Pharmacopoeernes Affattelse i Lan¬ 
dets Sprog har nemlig i Frankrig, England og Nordamerika ganske 
naturligen ført til, at ogsaa Lægernes Recepter skrives i samme 
Sprog, et Resultat, der blev saa meget mere uundgaaeligt, som For¬ 
dringerne til latinsk Sprogkundskab hos Apothekerne faldt bort af 
sig selv ved Latinens Opgivelse i Pharmacopoeerne. De practiske 
Læger maatte meget snart føle Ulemperne heraf, idet det ei længere 
stod til dem, ad ordinær Vei at holde deres Patienter i Uvidenhed 
om Beskaffenheden af de ordinerede Lægemidler, som det ofte maatte 
være til disses egen Skade at kiende, og af denne Grund nødtes til 
at vælge den Udvei, at danne sig private Formler med særegne 
Navne, hvis Betydning kun de selv og de Mænd, hvem de betroede 
at tilvirke dem (Apothekere eller private Medhielpere), kiendte, og 
som altsaa bleve Arcana for den øvrige Verden. Naar slige Arcana 
oftere havde viist god Virkning, bleve de staaende Midler, hvis Til¬ 
virkning og Salg paa en eller anden Maade kom over i fremmede 
Hænder, der med større eller ringere Talent benyttede dem til at 
skille det lettroende Publikum ved Penge og Helbred. Med andre 
Ord, Pharmacopoeernes Affattelse i Landets Sprog har været en stadig 
