456 
1. »Planeternes Tæthed maa aftage med Afstan¬ 
den fra Solen, fordi Dunstklodens Tæthed voxer indefter«. 
Vel sandt; men desuden er en Planets Tæthed desto større, 
jo længere den har afkølet sig, d. e. jo ældre, jo længere borte 
fra Solen den er. Saaledes har da Tætheden et Minimum, 
der skrider henimod Solen. Dette stemmer overeens med 
Erfaringen, der af B ab i net 9 ) udtrykkes ved 
T = 1,2754 - 0,2937 . a —j— 0,0 18 3 1 .a 2 
hvor T er Tætheden, a Afstanden fra Solen. Nu ligger Tæt¬ 
hedens Minimum altsaa nærmest Uranus. 
2. »Maanernes Omløbsretning og Planeternes Dreining 
maae skee i Retningen af Planeternes Omløb, da Hastigheden 
i hver Planetring tiltager udefter«. Men Dreiningen bestem¬ 
mes ved Omløbs-Momentet, der ikke alene afhænger af 
Hastigheden, h, men ogsaa af Massen, m, eller Tætheden, 
og da denne voxer indefter, vil Dreiningen være modsat 
Omløbet, saasnart Hastighedens Indflydelse overveies af Mas¬ 
sens. Dette vil — da Momentet er m h 2 — finde destomere 
Sted, jo fiernere Planeten er, fordi Hastigheden aftager ud¬ 
efter. Altsaa: de indre Planeters Dreining skeer i 
Retningen af Omløbet, de ydres derimod i modsat 
Retning. Erfaringen stemmer overeens hermed og viser 
endnu, at Uranus danner Overgangen. 
Derved har Kant-Laplace’s Lære atter vundet, og 
man kunde endnu spørge, hvorfra Dunstklodens oprindelige 
Dreining hidrører. Tiltrækkende Partikler m alene give 
ingen Svingkraft. Ei heller de frastødende Dele n alene. 
Men ved deres giensidige Virkning faaes efter Planet x y 
Svingkraften 
N = 2{\y - Yx) = -S^i(x <7 - |y| (F(r) — g.(r)] 
9 ) L’Institut 1857. S. 94. 
