489 
en intermediär wolframchlorid, W 2 C1 5 , motsvarande den af 
Malaguti först beskrifna blå dubbeloxiden WO 2 WO 3 . Han 
erkänner dock svårigheten att förlika denna formel med 
ämnets förhållande vid behandling med vatten. Rörande de 
andra båda föreningarne bekräftades den af Wö hl er antagna 
öfverensstämmelsen i sammansättning med oxiden och syran. 
»Chloriden gaf väl litet för mycket chlor, men super- 
chloridens analys instämde precist med beräkningen» (Berz. 
Årsb. 1836, s. 101). 
Några år sednare ådagalade emedlertid H. Rose, att 
Wö hiers superchlorid var en biacisuperchlorid WC1 3 -f- 
2 WO 3 = WC10 2 (med 64,14 i stället för 46,72 pr. W, 
såsom Malaguti i det närmaste funnit). 
Det torde förtjena anmärkas, att Berzelius redan vid 
refererandet af Woblers undersökning (Årsb. 1825), således 
12 år före Roses upptäckt, anade rätta sammanhanget med 
den såsom superchlorid ansedda föreningen. »Man skulle 
kunna säga«, heter det nämligen, »att den röda för¬ 
eningen är superchlorid, och att den först omtalade kan¬ 
hända innehåller vatten eller syre jemte chlor och wolfram«. 
Efter Roses bekräftelse på Berzelii förmodan upptogs 
utan vidare i läroboken Malagutis superchlorid-chlorid så¬ 
som tre-atomig superchlorid. 
För de 3 bekanta föreningarne antogos sålunda form¬ 
lerna: WC1 2 , WC1 3 och WC1 3 + 2 WO 3 (WCIO 2 ). 
Resultaterna af v. B or eks undersökning af wolframs 
haloidföreningar (1851, Journal f. pr. Ch. LIV, s. 254) afveko 
väsendtligen härifrån och de redan temligen stadgade åsig- 
terna blefvo återigen vacklande. 
Han beriktigar Roses uppgift rörande biacichloriden 
och antar likaledes en chlorid WC1 2 , under det han, för¬ 
nekande superchloridens tillvaro, på nytt inför formeln 
