767 
af den indre Natur. Milevidt kan man vandre paa den haarde 
Fieldgrund og see opstaaende hele Sætstykker af Fieldbvg- 
ningen. Milevidt kan man roe langs den nøgne Klippekyst, 
hvor Alt kommer tilsyne, Lagenes Stilling, alle Grændselinier, 
ethvert Giennembrud, den mindste opsættende Gang, Alt 
skarpt og klart. 
Med den høieste Forundring maae vi da høre om alle 
disse gaadefulde Overgange, der skulde forbinde høist for- 
skiellige Biergarter, alle disse Sammenblandinger, som man 
før, og desværre ofte endnu, theoretiserer over. Grændserne 
ere skarpe og gode overalt. Man behøver kun at gaae hen 
og finde dem. Jeg har oftere i de senere Aar været Vidne 
til fremmede Geologers Forbauselse over Forholdenes Skarp¬ 
hed og Klarhed paa vore Kyster og Klipper. Den, der hos 
os har seet saadanne Forhold Miil efter Miil, Sted efter Sted, 
vistnok ofte paa møisommelige Vandringer og farefulde Veie, 
han vil faae den faste Overbeviisning, at der dog er Eet, som 
mangen Theoretiker ikke kan — det er at gaae. Geologen 
i Marken maa kunne gaae — og gaae meget! 
Men, som sagt, det bliver dog umuligt at række hen 
overalt med Foden; man maa undertiden lade sig noie med 
at see i Frastand. 
Hvad Fieldlandskabets ydre Charakteer angaaer, da be¬ 
roer den først og fremmest paa, om Fieldet er laget eller 
ikke. Mellem de eruptive, ikke lagede Former og Straterne 
er der altid en iøjnefaldende Forskiel. De eruptive eller 
plutoniske Masser vil man meget sielden kunne forvexle med 
de sedimentære. Graniten i Valders, ved Frederikstad, ved 
Christiania, Gabbrotinderne i Vaage og Lom o.s.v. frembyde 
ikke de samme Linier, som Qvartsit og Hornblendeskifer i 
Hallingdal eller som Østerdalens Graavakke. 
