s 
812 
Og Rosernes Rodmen og Nattergalens Sang, 
Mens Skovduen reder sit Leie, 
Og Døgnfluens Flagren og Himmellysets Gang, 
De vise ham den Eviges Veie. 
Og Stiernedybets Gaader, dem grunder han ud, 
Ei Tidernes Lænker ham fanger, 
Og Lynet han tvinger at vorde Tankens Bud, 
Og Dampen er hans dristige Ganger. 
De rigeste Skatte han finder under Muld, 
Hans Aand giennem Afgrunden vanker, 
Han skiænker dem til Yerden, han lonnes ei med Guld, 
Hans Lon er de evige Tanker — 
De Tanker, der flyve som Svaner over Sø 
Til Under for de fierneste Lande, 
Og aldrig kan ældes og aldrig kan døe 
Og sænkes i Glemselens Vande. 
Til en Sang af Fr. Barfod: 
»Med Lov skal Land man hygge!« 
— Det saae Kong Frederik — 
Hvis Freden skal faae Lykke, 
Hvis Frihed skal faae Skik. 
Og fra sit høie Sæde 
Til Folket steg han ned; 
Saa hiulpes de med Glæde, 
Og »Loven« tog de ved. 
»Med Lov skal Land man bygge!« 
— Skrev i sit Skiold Kong Carl — 
Men Loven hun skal trygge 
Saa Bondemand som Jarl! 
Af Folkehiertet rinde 
Skal Lovens Aand og Ord, 
At glad hver Mand og Qvinde 
I Lovens Skygge boer! 
