837 
Det torde förefalla besynnerligt, att man träffar ben af 
Renar och Sköldpaddor i samma torfmossar, och att dessa 
djur således lefvat på samma tid och i samma trakter. Här¬ 
vid torde jag få erinra om hvad Pallas redan ådagalagt och 
Blasius sedermera bestyrkt, att näst Flädermössen är, af 
alla Däggdjur, Vild-Renen det sorn företager de längsta 
periodiska vandringar. Vild-Renarne i Siberien vistas om 
sommaren på de höga gränsfjellen för att vara fredade för 
Renflugan (Oestrus), och mot vintren företaga de vandringar 
ned på det skogbevävta och träskuppfylda slättlandet åt 
ishafvet, för att der beta lavar och Renmossa. På samma 
sätt föreställer jag mig att de Vild-Renar som under som¬ 
maren bevisligen vistades på Germaniens höga berg (ännu 
under Caesars tid funnos de i Silva Hercynia ) mot vintren 
tågade öfver Nord-Tysklands slättland och öfver det då¬ 
varande slättland, som nu kallas södra delen af Östersjön, 
in i Skåne. Jag är förvissad, att om de submarina torf- 
mossarna blifva närmare undersökta, skall man i dem finna 
ej blott ben af Renar och Sköldpaddor, utan också åtskilliga 
spår efter menniskoverksamhet. Oaktadt således Renar och 
Sköldpaddor lefvat samtidigt i samma trakter af Skåne, har 
dock det egna förhållandet egt rum, att de aldrig sett hvar¬ 
andra, ty om vintren då Renarne besökte Skåne, lågo Sköld¬ 
paddorna nedkrupna i dyn på botten af floder och träsk, 
och om sommaren, då Sköldpaddorna här voro uppe, gingo 
Renarne på högbergen i Germaniem. 
Men återvändom till torfmossen på Kullaberg. Jemte 
Renskelettet hade der äfven funnits ett ben af ett helt annat 
djur, nemligen af en Björn, men af så ofantliga dimensioner 
att det icke syntes kunna hafva tillhört någon nu lefvande 
europeisk Björnart. Jag förmodade att det tillhört Grott- 
Björnen (Ursus spelæus) af hvilken, numera allestädes utdöda 
