843 
jordhvarfven, der vi nu finna dem. På helt annat sätt före¬ 
komma Hvalben i öfra Sverge orh Norge. De träffas i hela 
skeletter på bergen, der de påtagligt blifvit qvarlemnade af 
den småningom undansjunkna hafsytan eller, hvilket här år 
detsamma, af den stigande landytan. Om denna första, som 
mig synes våldsammaste öfversvämning, kommit från Öster¬ 
sjön eller Vesterhafvet, synes tvifvelaktigt, men att den 
öfvergått större delen af landskapet, tror jag mig kunna 
sluta deraf, att vi bland annat erhållit ett skulderblad af en 
nng Slätthval (13alaena), uppgräfdt temligen djupt ur jorden i 
mellersta delen af Skåne. Denna öfversvämning tillhör utan 
tvifvel en mycket gammal tid, äldre än all historia och all 
tradition. Dock tror jag icke att denna öfversvämning tör¬ 
stört de redan då bildade torfmossarna i Skåne, ty sådana 
har man på mer än ett ställe träffat in i landet under lager 
af sand och lera. 
Långt sednare har en annan störtfiod inträffat, påtagligt 
kommande från öfra delen af Östersjön, och förorsakad, 
som mig synes, af en samtidig höjning af norra och sänk¬ 
ning af södra delen af landet. Tiden tillåter icke att här 
anföra alla bevis för denna mening; men, som jag tror, 
antages nnmera allmänt, att Östersjön i forntiden varit 
öppen åt norr ända till Ishafvet, och sluten åt söder. Det 
var genom denna från öfra delarna af Östersjön åt söder 
nedstörtade vattenmassan, som den så kallade Järavallen 
uppkastades öfver den landsträcka, som blef Östersjöns syd¬ 
östra kust, och som kastade sig öfver redan då längesedan 
bildade djupa, gamla torfmosslager. Denna så kallade Jära- 
vall består icke, som man någorstädes yttrat, blott af grus 
och sand, utan derjemte af kislar och kullerstenar frän stor¬ 
leken af ett fogelägg till den af ett menniskohufvud och 
deröfver. Det har således varit en förvånande kraft, som 
